ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 р.	Справа № 440/1717/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2021, (головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун)  по справі № 440/1717/21
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчук Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми)  
          про визнання дій неправомірними та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі –позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)  Мирошниченка О.І. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 52 839,27 грн. від 19.02.2020 в рамках виконавчого провадження №52538941.
- скасувати постанову Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 19.02.2020 року №52538941 про стягнення виконавчого збору.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ним виконано рішення суду про стягнення боргу в добровільному порядку, а тому дії державного виконавця щодо винесення спірної постанови про стягнення виконавчого збору є такими, що не відповідають діючому законодавству України.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 відмовлено у задоволенні позову.
Позивач, не погодившись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, посилаючись на постанову Верховного Суду від 15.02.2018 року у справі №910/1587/13 зазначає, що у державного виконавця відсутні підстави для стягнення з боржника виконавчого збору визначеного в оскаржуваній постанові, оскільки державним виконавцем не вчинено заходів примусового виконання судового рішення, які привели до виконання рішення, заборгованість в межах виконавчого провадження примусово не стягувалася, оскільки «УкрСиббанк» анулював борг.
Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - відповідач) не надав відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 4 ст.  229, ч. 1 ст. 308 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 
Постановою державного виконавця Автозаводському ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області  від 04 жовтня 2016  року відкрито виконавче провадження ВП №52538941  з виконання виконавчого листа від 04.10.2016 №  524/3475/15-ц, виданого Автозаводським районним судом м. Кременчука про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11253715000 від 16.11.2007 у розмірі 19 924,42 дол. США, пені в сумі 5 109,54 грн., судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 913,50 грн . (справа №  524/3475/15-ц)  (а.с. 40-44).
Позивачем отримано постанову ВП №52538941 від 04.10.2016 про відкриття виконавчого провадження 30.11.2016, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 40).  
Під час примусового виконання  державним виконавцем Автозаводського ВДВС 10.07.2018 накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , що містяться на рахунках у банках та 21.01.2019 накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , що підтверджується постановами ВП №52538941 від 21.01.2019, ВП №52538941 від 10.07.2018 (а.с.37, 39).
АТ "УКРСИББАНК" прийнято рішення про часткове анулювання кредитної заборгованості ОСОБА_1 ,  станом на 20 травня 2019 становить : основного боргу (кредиту)- 11 969,42 дол. США,  процентів -18 186,76 дол. США., штрафних санкцій (пені), які підлягають стягненню на підставі судового рішення - 5 109,54 грн., що підтверджується повідомленням про анулювання боргу №60-1-10/32-57 (а.с. 11).
Позивачем  здійснено  погашення залишку заборгованості в сумі 7 955,00 дол. США, еквівалентом у гривні 209 759,05 грн. та  сплачено судові витрати в сумі 3 654,00 грн., що підтверджується квитанціями №8,9 від 20.05.2019 року (а.с. 12).
19.02.2020 постановою старшого державного виконавця Автозаводського ВДВС у м. Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління  Міністерства юстиції (м. Суми) Мирошниченко О.І. ВП №52538941  стягнуто  з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 52 839,26 грн. (а.с. 34).
Не погоджуючись з постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся з позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  відповідач діяв правомірно, в межах повноважень та у спосіб встановлений законом, рішення суду не виконано позивачем в добровільному порядку, а тому відсутні підстави для скасування постанови про стягнення виконавчого збору.
Колегія суддів за результатами перегляду рішення суду першої інстанції зазначає наступне.
За правилами ч. 3 ст. 3 КАС України  провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Виходячи з приписів ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, в даному випадку до спірних відносин суд застосовує положення закону та нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття відповідачем спірної постанови.
До 05.10.2016 року умови і порядок виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку визначав Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV; у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016).
Відповідно до статті 1 Закону №606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону №606-ХІV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
Частиною 2 ст. 25 Закону №606-ХІV встановлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону №606-ХІV у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону №606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до ч. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Зазначеною нормою Закону №1404-VІІІ вказано на порядок виконання та правового регулювання саме "виконавчих дій", а не "виконавчого провадження". З урахуванням пункту 7 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1404-VІІІ кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження має вчинятися (прийматися) на підставі того нормативно-правового акта, під час дії якого вона була розпочата.
Так, відповідно до частин першої та другої  статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №56051371), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами пунктів 1- 6 частини п`ятої  статті 27 Закону № 1404-VIII  виконавчий збір не стягується:
- за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
- у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
- якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому  Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
- за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього  Закону;
- у разі виконання рішення приватним виконавцем;
- за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до  Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39  цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 3 частини першої  статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.
Приписами статей  40,  42 Закону № 1404-VІІІ  передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною третьою  статті 40 Закону № 1404-VІІІ  встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої  статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою  статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої  статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною четвертою  статті 42 Закону № 1404-VІІІ  на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього  Закону  або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу вищенаведених норм  Закону № 1404-VІІІ  (у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Проте,  Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесені зміни до  статті 27 Закону № 1404-VІІІ.
З урахуванням наведених змін, за змістом  статті 27 Закону № 1404 - VІІІ  виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто з урахуванням редакцій  Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018  року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
З матеріалів справи убачається, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови від 19.02.2020  про стягнення з боржника позивача виконавчого збору , визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, яка зазначена у виконавчому листі № 524/3475/15-ц від 04.10.2016 року.
Тож державний виконавець визначив суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.
Відповідно до  статті 58 Конституції України  закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої  статті 58 Конституції України  та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ  у редакції, яка була чинна до 28  серпня           2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами  статті 27 Закону № 1404-VІІІ  у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII  зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ  погіршили становище боржника - позивача по справі , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20.
Отже , колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та вважає помилковими мотиви, якими керувавався  суд, відмовляючи у задоволенні позову. Підставою задоволення позову в цій справі має бути необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28  серпня 2018 року, оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, що суперечить статті 58 Конституції України.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позовних вимог .
При цьому, судом вірно встановлено, що у зібраних матеріалах справи наявні докази вчинення державним виконавцем виконавчих дій, спрямованих на стягнення боргу з позивача, зокрема, державним виконавцем було винесено постанови про накладення арешту на майно та кошти боржника. 
Отже, ураховуючи у цій справі наявні докази вчинення державними виконавцями виконавчих дій, спрямованих на стягнення боргу з позивача, зокрема щодо виявлення та накладення арешту на його майно, саме тому зазначені дії виконавця мають бути окреслені певним результатом виконання (суму, яку фактично стягнуто у зв`язку із забезпеченням арешту майна, залишок нестягнутої суми), оскільки законодавець на момент початку примусового виконання (постанова про відкриття виконавчого провадження, у якій вказано про стягнення з боржника також виконавчого збору) чітко визначив, що виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
Таким чином, зазначені обставини є достатньою підставою для стягнення з боржника виконавчого збору, водночас розмір такого виконавчого збору становить 10 відсотків фактично стягнутої суми, а не суми що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.
Відтак у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII та підлягає скасуванню.  
На наведені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
З огляду на наведене, доводи позивача про протиправність постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору ВП № 52538941 від 19.02.2020 та наявність підстав для її скасування є  обґрунтованими.
Оскільки позовна вимога про визнання дій державного виконавця по складанню постанови фактично є оскарженням самої постанови, належним способом захисту позивача є скасування постанови про стягнення виконавчого збору.
Посилання апелянта на  висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 року у справі №910/1587/13, є помилковими, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами регулюються різними редакціями Закону України «Про виконавче провадження», а саме до 28.08.2018 року, що суттєво впливає на застосування таких позицій. 
Доводи апеляційної скарги щодо не вчинення дій виконавцем по фактичному стягненню з боржника присуджених коштів, спростовуються матеріалами справи, а саме наявними в ній постановами про арешт майна та коштів на рахунках боржника. 
Доводи апелянта щодо не застосування судом першої інстанції Закону України " Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", яким, за думкою апелянта, передбачено повернення виконавчого документу стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, на які можливо звернути стягнення, колегія суддів вважає помилковими, оскільки зазначеним законом не врегульовані спірні правовідносини. Положеннями даного закону встановлено заборону на примусове стягнення (відчужене без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави  та/або предметом іпотеки, іншого майна (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, проте як предметом спору є правомірність прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що рішення прийняте при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим  підлягає скасуванню.
Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судом встановлено, що позивачем понесені витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908,00 грн. та апеляційної скарги – 1362,00 грн., що підтверджується квитанціями від 26.02.2021 та від 01.04.2021.
Враховуючи, що за наслідками судового розгляду позов задоволено, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 270,00 грн. (908,00 грн + 1 362,00 грн).  
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 по справі № 440/1717/21  скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 19.02.2020  №52538941 про стягнення виконавчого збору.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (ЄДРПОУ 34987562, вул. І.Сердюка, 43, м. Кременчук, Полтавська область, 39605) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.  .
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова