ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 червня 2021 року                                                                                м.Суми
                                                               Справа №950/1849/20 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/720/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.,
сторони:
позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач – військова частина НОМЕР_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 
на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 15 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Чхайла О.В. в приміщенні Лебединського районного суду Сумської області, повний текст рішення складено 23 лютого 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 через свого представника -  адвоката Макаренка Олега Степановича звернулися до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги мотивують тим, що їх син   ОСОБА_3 , 1990 року народження, 12 листопада 2015 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського складу у військовій частині НОМЕР_2 . 
14 грудня 2015  року ОСОБА_3   вибув у відрядження в зону проведення АТО (м. Солідар, Донецької області) для виконання службових (бойових) завдань. 
01 березня 2016 року ОСОБА_3 загинув від отриманих вогнепальних поранень, які були спричиненні останньому підполковником ОСОБА_4 , військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, із закріпленої за ним штатної табельної зброї - автомата АКС-74У № НОМЕР_3 , здійснив постріл у ОСОБА_3 .
Вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року  ОСОБА_4 визнано винуватим за ч. 1 ст. 115 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з позбавленням військового звання «підполковник». 
У зв`язку зі смертю сина позивачі зазнали глибоких моральних страждань та вважають, що мають право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінюють у 1000000 грн., по 500000 грн. кожному.
Посилаючись на вказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, просять стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації моральної шкоди 500000 грн; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації моральної шкоди 500000 грн.
Лебединський районний суд Сумської області рішенням від 15 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнив частково.
Стягнув з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 350000 грн.
Стягнув з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 350000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовив.
Стягнув з військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1589 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
У доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачами не надано доказів на підтвердження ступеня моральних страждань та розміру моральної шкоди.
Вказує, що 25 березня 2013 року ОСОБА_4 було підписано контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України з Міністерством оборони України, в контракті не зазначено, у якій саме військовій частині військовослужбовець буде проходити службу. Крім того ОСОБА_4 було відряджено до м. Солідар Донецької області до окремого розпорядження для виконання службових (бойових) завдань в зоні проведення антитерористичної операції.
Звертає увагу на те, що при ухваленні 25 листопада 2019 року Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області вироку було допущено помилку щодо визначення суб`єкта (власника зброї), яка може вплинути на вирішення даної справи, оскільки законодавство чітко визначає особу, яка має обов`язок щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Зазначає, що військова частина НОМЕР_1 не є власником чи розпорядником стрілецької зброї, а тому не є належним відповідачем у даній справі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів адвокат Макаренко О.С. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. Сторона позивача не погоджується з твердженнями про те, що апелянт (в/ч НОМЕР_1 ) не є належним відповідачем у справі, оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються, перш за все, на тому, що юридична особа відшкодовує шкоду, заподіяну її працівником під час виконання трудових (службових) обов`язків, як це передбачено ч. 1 ст. 1172 ЦК України. Вина ОСОБА_4 в заподіянні шкоди при виконанні ним службового обов`язку повністю доведена відповідним вироком Приморського райсуду м. Маріуполя. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача Гришаєва О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивачів адвоката Макаренка О.С., який заперечує проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1  та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачам, внаслідок злочинних дій військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , завдана моральна шкода, яка полягає у значних душевних стражданнях, яких батьки зазнали у зв`язку зі смертю сина, істотними і незворотними змінами звичайного устою їх життя, неможливістю відновити становище, яке існувало раніше, а тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_5 підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 350000 грн кожному.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для часткового задоволення позову. 
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 (а. с. 7).
12 листопада 2015 року ОСОБА_3 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського складу у військовій частині НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по строковій частині) №295 від 14 грудня 2015 року, вважався таким що вибув 14 грудня 2015 року у відрядження молодший сержант військової служби за контрактом ОСОБА_3 , заступник командира взводу – командир відділення автомобільного взводу роти забезпечення 77 комендатури охорони та обслуговування, до м. Солідар Донецької області для виконання службових (бойових) завдань у складі спільного центру у зоні проведення антитерористичної операції. Термін відрядження з 14 грудня 2015 року до виконання завдання (а. с. 9)
Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по строковій частині) від 15 грудня 2015 року №349, молодший сержант ОСОБА_3 з 15 грудня 2015 року вважається таким, що прибув до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередньо участь в Антитерористичній операції, забезпечення її проведення, з метою виконання службових завдань (а. с. 10).
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 04 листопада 2019 року №274, молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_3 який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті вогнепального поранення, виключено зі списків особового складу військової частини з 02 березня 2016 року. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а. с. 11).
ОСОБА_3 помер у с. Бердянське, Волноваського району, Донецької області (а. с. 6).
Вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року встановлено, що ОСОБА_4 , проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Збройних сил України на посаді начальника циклової комісії з управління повсякденної діяльності підрозділів, у військовому званні «підполковник», 01 березня 2016 року перебуваючи за місцем несення служби у приміщенні спостережного пункту, який розташований в житловому будинку в АДРЕСА_1 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, застосовуючи закріплену за ним у зв`язку з військовою службою вогнепальну зброю - автомат АКС-74 НОМЕР_4 , здійснив не менше трьох пострілів автоматичною чергою в життєво важливі органи тіла військовослужбовця військової частини НОМЕР_2    ОСОБА_3 , чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді: множинних кульових наскрізних поранень грудної клітини ліворуч, живота ліворуч з пошкодженням лівої легені, розтрощенням селезінки, петель тонкого та товстого кишковика, вогнепального кульового перелому 7-го ребра та крила лівої клубової кістки, лівої сідниці, які ускладнилися гострим малокрів`ям внутрішніх органів, набряком головного мозку та легень, які утворилися від пробивної дії снарядів - куль, які були випущені з вогнепальної зброї, як мінімум від трьох пострілів, прижиттєво перед смертю, та стосовно до живих осіб по ступеню тяжкості відносяться, як окремо так і в своїй сукупності, до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх спричинення та саме від яких настала смерть   ОСОБА_3 (а. с. 58-69).
За вказаним вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді 11 (одинадцять) років позбавлення волі з позбавленням військового звання «підполковник».
Отже, судовим рішення, ухваленим у кримінальному провадженні, встановлено факт того, що загибель ОСОБА_3 сталася внаслідок протиправних дій підполковника   ОСОБА_4 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 .
ОСОБА_3 на момент смерті був зареєстрований, а до служби в ЗСУ постійно проживав з батьками за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 8).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У даному випадку для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду), так і певних спеціальних умов. До таких спеціальних умов належать: перебування завдавала шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою-роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. 
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №5 роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Відповідно до повідомлення військової частини НОМЕР_1 , з 04 серпня 2015 року підполковник ОСОБА_4 був зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 , наказ командира військової частини (по стройовій частині) від 04.08.2015 року № 253, і проходив службу на посаді начальника циклової комісії з управління повсякденною діяльністю підрозділів до 02.03.2016 року. З 12 січня 2016 року колишній підполковник ОСОБА_4 був відряджений до м. Солідар Донецької області до окремого розпорядження для виконання службових (бойових) завдань в зоні проведення антитерористичної операції, наказ командира військової частини (по стройовій частині) від 12.01.2016 року № 5 (а. с. 93).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_4 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , тобто знаходився у службових відносинах саме із вказаною військовою частиною, яка направила його у відрядження в м. Солідар Донецької області для виконання службових (бойових) завдань в зоні проведення антитерористичної операції, ОСОБА_4 мав закріплену за ним у зв`язку з військовою службою вогнепальну зброю, яка є джерелом підвищеної небезпеки, – автомат АКС-74У № НОМЕР_3 , пострілом якого вбив ОСОБА_3 01 березня 2016 року. Таким чином на час скоєння вищевказаних дій внаслідок яких настала смерть сина позивачів, ОСОБА_4 володів вогнепальною зброєю на відповідній правовій підставі (у зв`язку з проходженням військової служби у військовій частині НОМЕР_1 ), тобто був володільцем джерела підвищеної небезпеки та знаходився у службових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , а тому висновок суду першої інстанції про те, що завдана позивачам моральна шкода підлягає відшкодуванню саме військовою частиною, як юридичною особою в якій проходив службу ОСОБА_4 , є правильним. 
Колегія суддів вважає, що обов`язок військової частини, в якій проходить службу військовослужбовець, відшкодувати шкоду, завдану цим військовослужбовцем третім особам, крім ч. 1 ст. 1172 ЦК України, також виникає і з огляду на зміст ч. 5 статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» № 160-ІХ від 03 жовтня 2019 року. 
Враховуючи викладене, додану відповідачем до апеляційної скарги довідку військової частини НОМЕР_5 про те, що автомат АКС-74У № НОМЕР_3 перебуває на обліку військової частини НОМЕР_6 (м. Одеса), колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказана в ній інформація не спростовує вищезазначеного та не є підставою для відмови у задоволенні позову до військової частини НОМЕР_1 . Крім того вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року автомат АКС-74 НОМЕР_7 як речовий доказ повернуто військовій частині НОМЕР_1 . Вказаний вирок набрав законної сили та в частині вирішення долі речових доказів не змінений і не скасований.
Доводи апеляційної скарги, з посиланням на норми КЗпП України, про те, що військова частина не є належним відповідачем, оскільки в трудовому контракті сторонами договору є військовослужбовець та Міністерство оборони України, є безпідставними, виходячи з наступного.
Так, відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці - це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань.
При цьому згідно зі статтею 2 вищезазначеного Закону України військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.
Виходячи з наведеного, на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.
Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги і про те, що при ухваленні 25 листопада 2019 року Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області вироку було допущено помилку щодо визначення суб`єкта (власника зброї), що може вплинути на правильність вирішення даної справи, оскільки вказаний вирок суду переглядався судом апеляційної інстанції та був залишений без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 17 серпня 2020 року. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що вирок суду відносно засудженого ОСОБА_4 містить неточності чи будь-які невідповідності, чи до його змісту вносились якість виправлення.
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди визначений судом з урахуванням характеру і глибини душевних страждань та переживань позивачів, яких вони зазнали у зв`язку із загибеллю сина, є співмірним із завданою шкодою, відповідає вимогам розумності та справедливості. Також судом правильно враховано те, що вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року встановлено зокрема те, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 , пов`язані з застосуванням зброї, були навмисними, вчинялися ним в стані алкогольного сп`яніння та не були спровоковані поведінкою загиблого ОСОБА_3 .
Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі по 350000 грн кожному.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для зміни чи скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів – 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини  НОМЕР_1  залишити без задоволення.
Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 15 лютого 2021 рокув даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 червня 2021 року. 

Головуючий:                                                                 Т.А. Левченко

Судді:                                                                         О.Ю. Кононенко

       В.І. Криворотенко