КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
10 червня 2021 року м. Київ
Справа 381/3915/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6805/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача                        Желепи О.В.
суддів                                          Мазурик О.Ф., Кравець В.А.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2021 року ( у складі судді Лебідь-Гавенко Г.М.,  повний текст рішення 02.02.2021 року)
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Орган опіки і піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, про звільнення від сплати аліментів,-
 
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.12.2013 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_2 разом з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 
Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 27.02.2014 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.12.2013 року залишено без змін.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08.04.2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 04.03.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.
Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 17.07.2014 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08.04.2014 року залишено без змін та видано виконавчий лист.
На підставі вказаного виконавчого листа Відділом ДВС Фастівського МРУЮ відкрито виконавче провадження № 44196381.
У січні 2016 року він звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, ОСОБА_7 про визначення місця проживання дитини задоволено та визначено місце проживання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання та реєстрації батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2017 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2017 року зупинено виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року, яке було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року, до закінчення касаційного провадження.
Постановою Верховного суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.08.2018 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 року залишено без змін та поновлено виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2017 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 року.
За рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2017 року змінено місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та визначено її місце проживання за місцем проживання та реєстрації батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
На обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати аліментів позивач посилався на те, що ОСОБА_3 намагається заволодіти коштами, які у відповідності до вимог ст. 179 Сімейного кодексу України є власністю дитини. Зловживаючи своїми правами, обмежила в правах ОСОБА_1 , який повністю з 2012 року самостійно утримує та виховує доньку, а мати тим часом ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків.
В зв`язку з тим, що рішенням Фастівського міськрайонного суду по справі вирішено питання про припинення стягнення з позивача аліментів з моменту набуття чинності рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком, в даному позові позивач ставить питання про звільнення його від аліментів, які стягуються на підставі рішення по справі № 381/1118/14-ц про стягнення аліментів на користь ОСОБА_8 ) на утримання доньки ОСОБА_2 з 04 березня 2014 року 20 червня 2017 року .
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2021 року відмовлено у задоволені позову.
 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , відповідно до відмітки на поштовому конверті 11.03.2021 року  подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів стягнутих з ОСОБА_1 рішенням Фастівського міськрайонного суду по справі №381/1118/14-ц на користь ОСОБА_9 на утримання ОСОБА_2 , за період з 04 березня 2014 року по 20 червня 2017 року.
 
Зазначає, що оскаржуване рішення постановлено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; рішення постановлене в порушення прав дитини які захищені як діючим законодавством України так і Конвенцією про права дитини. Крім того, постановляючи рішення суддя взагалі не встановила позицію органу опіки та піклування щодо заявлених позовних вимог,однак закон передбачає по такій категорії справ обов`язкову участь органу опіки та піклування.
 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що стягнення з позивача аліментів за період коли дитина на яку стягнуто аліменти знаходилась на повному його утриманні не відповідає здоровому глузду та принципам цивільного судочинства, порушує права дитини бо мати дитини, яка не бачила і взагалі не спілкується з донькою, намагається привласнити кошти які у відповідності до ст.179 СК України належать доньці та не має права на розпорядження цими коштами на даний час.
 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2   подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_1 та звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів стягнутих з ОСОБА_1 рішенням Фастівського міськрайонного суду по справі №381/1118/14-ц на користь ОСОБА_9 на утримання ОСОБА_2 , за період з 04 березня 2014 року по 20 червня 2017 року.
 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення постановлене в порушення  прав які захищені як діючим законодавством України так і Конвенцією про права дитини, судом першої інстанції надана неправильна оцінка зібраним у справі доказам і фактичним обставинам справи. Також суд не з`ясував взагалі обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.
 
Зазначає, що позов її батька, ОСОБА_1 , перш за все направлений на захист інтересів дитини, проти протиправної поведінки її матері, ОСОБА_3 яка зловживаючи правом діє на шкоду своїй  дитині, вимагаючи стягнення грошових коштів з батька , в тому числі і через продаж його майна, коштів які по закону належать їй за період з 04 березня 2014 року по 20 червня 2017 року, коли вона проживала з батьком та знаходилась на повному його утриманні, за період коли мати не виконувала своїх обов`язків по її утриманню, що встановлено рішенням суду яке набуло чинності по справі № 381/68/16-ц.
 
Вказує, що при постановленні рішення судом взагалі не встановлено позиції органу опіки та піклування щодо заявлених позовних вимог, так як закон передбачає по такій категорії справ обов`язкову участь органу опіки та піклування.
 
Відзиву станом на 10 червня 2021 року не надходило.
 
Відповідно до вимог ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
За ч.1  ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
 
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
 
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав встановленоми такі обставини.
Судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08.04.2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 04.03.2014 року і до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с.7-8 ).
Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 17.07.2014 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08.04.2014 року залишено без змін. На підставі вказаного рішення 29.07.2014 року ВДВС Фастівського МРУЮ було відкрито виконавче провадження № 44196381 (т. 1 а.с. 9).
За рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2017 року змінено місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та визначено її місце проживання за місцем проживання та реєстрації батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 11-15).
Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2017 року залишено без змін ( т. 1 а.с.16-22).
Постановою Верховного суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.08.2018 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 року залишено без змін та поновлено виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2017 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 року (т. 1 а.с. 23-31).
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Звільнено ОСОБА_1  з 21 червня 2017 року від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 в розмірі ј частини з усіх видів заробітку, щомісячно до виповнення дитини повноліття стягнутих за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, щомісячно починаючи з 14 грудня 2017 року. Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 704,80 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено. В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Фастівський міськрайонний ВДВС ГТУЮ У Київській області про стягнення заборгованості по аліментам, пені за прострочення сплати аліментів та інфляційних втрат по несплаченим аліментах відмовлено ( т. 1 а.с. 143-150).
Постановою Київського апеляційного суду від 18.02.2020 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.01.2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за період із 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, а саме в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів за період із 01 березня. 2018 року по 31 жовтня 2018 року в сумі 4 604,81 грн. В іншій частині рішення залишено без змін ( т. 1 а.с.151-160).
Слід зазначити, що під час розгляду вказаної справи позивач вже ставив питання про звільнення його від сплати аліментів з моменту їх присудження, посилаючись на те, що дитина залишилась проживати з ним, незважаючи на рішення суду, яким місце проживання дитини було визначено з матір`ю, разом з тим, суди позов останнього задовольнили частково і дійшли висновку, що він може бути звільнений від сплати аліментів з часу ухвалення іншого судового рішення про зміну місця проживання дитини та визначення його з батьком.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач на обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати аліментів з 04 березня 2014 року по 20 червня 2017 року   посилався на те, що за рішенням суду від 13.04.2017 року визначено місце проживання доньки ОСОБА_2 за його місцем проживання. Крім того,  дочка з березня 2014 року проживає з ним перебуває на його утриманні, а мати дівчинки намагається отримати кошти, які належать дитині та використати їх на власні потреби.
У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання.
Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно до ст. 141 Сімейного кодексу (далі- СК) України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом даної статті обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Процесуальними нормами ч. 4 ст. 273 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч.1,ч.2 статті 18 ЦПК України, яка регламентує обов`язковість судових рішень, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що з позивача в даній справі судовими рішеннями, які набрали законної сили стягнуто як аліменти на утримання дитини так і пеню за невиконання рішення суду про стягнення аліментів за період до моменту звільнення останнього від сплати аліментів тобто до 2017 року.
З огляду на те, що судом під час розгляду справи про припинення стягнення аліметів № 381/4642/17, досліджувались обставини звільнення від сплати аліментів боржника з часу їх присудження, та суди дійшли висновку, лише про часткове задоволення таких вимог з часу ухвалення рішення про зміну місця проживання дитини, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд правомірно відмовив в позові, оскільки обставини, які вже встановлені під час розгляду іншої справи не підлягають доведенню в даній справі та не можуть бути встановлені  по іншому, з огляду на існування принципу юридичної визначеності.  Фактично позивач намагається,шляхом подачі іншого позову домогтися перегляду попередніх судових рішень, щодо стягнення з нього аліментів, повного задоволення позову про звільнення від сплати аліментів, який вже вирішувався судом та був задоволений лише частково,  та скасування судових рішень про стягнення з нього пені за несвоєчасну сплату аліментів. Перегляд та скасування  судових рішень можливий лише в спосіб визначений Законом.
Посилання на порушення загальних принципів цивільного судочинства під час розгляду даної справи є недоведеним припущенням позивача.
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновки  суду першої інстанції відносно того,  що доведеними є наступні обставини, що за рішенням суду визначено місце проживання дитини - ОСОБА_2 з батьком, дитина фактично проживає з батьком, але рішення суду набрало законної сили з 21 червня 2017 року. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з 21 червня 2017 року від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 в розмірі ј частини з усіх видів заробітку, щомісячно до виповнення дитини повноліття стягнутих за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2014 року.  Рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком набуло чинності 21 червня 2017 року, а до цього часу ОСОБА_1 мав добросовісно виконувати свій обов`язок по сплаті аліментів, бо вказане рішення суду набрало законної сили і є обов`язковими до виконання.
Наявність у відповідача заборгованості по аліментам, а також той факт, що в період з 04 березня 2014 року по 20 червня 2017 року дитина проживає разом із позивачем, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, зважаючи на те, що станом на час прийняття судом рішення  08.04.2014 року про стягнення аліментів, дитина дійсно проживала разом із матірю і знаходилась на її утриманні, що було встановленому судом і стало підставою для задоволення позову про стягнення аліментів.
При цьому, нових обставин в ході розгляду даної цивільної справи, які не досліджувались попередніми судами при вирішенні справи про звільнення від сплати аліментів, стягнення пені з позивача, скаржниками не наведено, і даний факт свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. З огляду на предмет і підстави заявленого ОСОБА_1   позову, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, регламентовану статтею 13 ЦПК України, суд першої інстанції  обґрунтовано дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про звільнення його від сплати аліментів з часу їх присудження і до набрання законної сили рішенням про визначення місця проживання дитини  з ним.
Щодо доводів апеляційних скарг, що при постановленні рішення судом не встановлено позиції органу опіки та піклування, колегія суддів відхиляє, оскільки,  Орган опіки і піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, подав клопотання до суду першої інстанції, в якому висловив свою позицію, щодо даного вирішення розгляду цивільної справи, просив суд ухвалити обґрунтоване та законе рішення в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2  (т. 2 а.с.11).
Таким чином, доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Посилання в апеляційних скаргах на те, що відмова в позові призведе до заволодіння відповідачкою коштами , які належать дитині, колегія суддів не приймає та вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до ст. 186 ЦПК України за заявою платника аліментів орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів, позивач набуває права внесення частини аліментів на особовий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.
Крім того, відповідно до ст. 179 СК України той із батьків на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається ними виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право барти участь у розпорядженні аліментами. Так, як дочка сторін  уже досягла 14 років вона має право на самостійне одержання аліментів.
Дотримуючись вказаних норм закону, позивач може виконати рішення суду та погасити заборгованіцсть, яка утворилась з 2014 року.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм сімейного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих  письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, те що апеляційні скарги залишаються без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції.
   ОСОБА_2 була звільненна від сплати судового збору. Вказані судові витрати компенсуються за рахунок держави. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,-
       п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
Головуючий                                                                                      О.В. Желепа 
 
Судді                                                                                                   В.А. Кравець
 
                                                                                                             О.Ф. Мазурик