ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 травня 2021 року           справа №360/941/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Ястребової Л.В., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 р. у справі № 360/941/21 (головуючий І інстанції Є.О. Кисельова) за позовом ОСОБА_1 до Старобільського районного відділу ГУМВС України в Луганській області в особі ліквідаційної комісії про  зобов`язання вчинити певні дії,- 
                                                         ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Старобільського районного відділу ГУМВС України в Луганській області в особі ліквідаційної комісії (далі – відповідач), в якому просила: визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними та поновити строк; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки при звільненні за 2014 рік, у кількості 30 діб у сумі 10820 грн 40 коп.
Позивач зазначила в позові про те, що нею не пропущені строки звернення до суду, оскільки  вважає, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні є частиною заробітної плати, а тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком. При цьому посилалась на норми статей 94, 116, 117 та 233 КЗпП України, статті 2 Закону України “Про оплату праці” та Рішення Конституційного Суду  України №9-рп/2013 від 15.10.2013.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 залишено без руху позовну заяву, запропоновано позивачу протягом 5-ти (п`яти) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду докази в підтвердження звернення до суду в строк, встановлений статтею 122 КАС України.
Залишаючи без руху позов, суд виходив з того, що положення статті 233 Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки дана норма застосовується у разі відсутності у спеціальних нормативно-правових актах положення, якими врегульовано спірні правовідносини. Таким чином, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені спеціальним законодавством, яким і є Кодекс адміністративного судочинства України, у частині п`ятій статті 122 якого чітко передбачено місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. 
09 березня 2021 року позивачем подано заяву про поновлення  процесуального строку, в якій зазначено, що з огляду на положення спеціальних та загальних норм, під час розгляду справ про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, заробітної плати (зокрема, компенсації, яка є складовою грошового забезпечення), повинні застосуватися положення ч.2 ст.233 КЗпП України, а не ч.5 ст.122 КАС України, тобто, строки звернення до суду у цій категорії справ не застосовуються, а тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплати не обмежуються будь-яким строком, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду. Крім того, позивач звертався з позовними вимогами про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки не в роки звільнення. За правовою позицією Верховного Суду, питання компенсації невикористаної частини відпустки за минулі роки не врегульоване положеннями Закону № 580-VIII і порядку № 260, а тому при вирішенні  цього питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закон №504/96-ВР.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року позовну заяву повернуто позивачу, у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.
Повертаючи позов суд виходив з того, що адміністративний суд, міг би застосувати вказану норму статті 233 КЗпП України, лише у тому випадку, коли у спеціальних нормативно-правових актах відсутні положення, якими врегульовано спірні правовідносини. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені спеціальним законодавством, яким і є Кодекс адміністративного судочинства України, у частині 5 статті 122 якого чітко передбачено місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення  грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки при звільненні за 2014 рік охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини 2 статті 233 КЗпП України.
Позивач, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що предметом спору в справі № 360/941/21 є стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, тому викладений у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 240/532/20 правовий висновок  не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Апелянт зазначає, що грошова компенсація за невикористані дні відпустки входить до структури грошового забезпечення поліцейських, отже є його складовою.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За статтею 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
За частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. 
Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. 
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).
У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Слід зазначити, що інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини в по справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).
Зазначене дає підстави дійти до висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Зокрема, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Відповідно до ч.2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 КАС України).
При цьому, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).
Спірним у цій справі є право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані під час проходження служби у 2014 році дні відпустки.
Залишаючи без руху та в подальшому повертаючи позовну заяву, суд зазначив, що позивач не надав заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням обставин непереборної сили, які заважали йому звернутися до суду. 
Проте у первісній та оновленій позовній заяві про поновлення строку містяться доводи позивача про те, що право на отримання виплат, які є предметом цього спору, не обмежується будь-яким строком, оскільки такі виплати включаються до фонду заробітної плати і аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18.
Суд першої інстанції в ухвалах зазначав, що положення статті 233 Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки дана норма застосовується у разі відсутності у спеціальних нормативно-правових актах положення, якими врегульовано спірні правовідносини.
Разом з цим, суд не надав жодної оцінки цим доводам позивача, не проаналізували відповідне законодавство у контексті спірних правовідносин, зокрема положення частини 2  статті 233 Кодексу законів про працю України, згідно якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.  Крім того, суд не врахував посилань позивача на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18, в якій зазначено, що стягнення сум компенсації за невикористану відпустку не обмежені строком звернення до суду.
Суд зазначає, що за приписами статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
В аспекті спірних правовідносин, суд зазначає, що поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення поліцейським та/або працівникам органів внутрішніх справ, у тому числі компенсації за невикористані дні відпустки, охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.
Наведений у цій постанові підхід до правозастосування при вирішенні правовідносин щодо виплати поліцейським грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передували року звільнення зі служби, зокрема враховуючи висновки Верховного Суду, викдадені у постанові від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19, повинен застосовуватися також і до правовідносин щодо виплати працівникам органів внутрішніх справ грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передували року їхнього звільнення.
При цьому, з огляду на не врегулювання приписами Закону №565-XII та Положення №114 питання компенсації невикористаної частини відпустки працівникам органам внутрішніх справ за роки, що передували року звільнення, застосуванню підлягають приписи КЗпП України, Закону №504/96-ВР та Порядку №100.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 320/2670/20, від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19.
Крім того, суд зазначає, що обґрунтування та висновки суду першої інстанції у спірній ухвалі ідентичні обґрунтуванням та висновкам викладеним у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 240/532/20. Проте, судом першої інстанції не враховано що висновки Верховного Суду стосувались питання застосування строку звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору  щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не грошової компенсації за невикористану частину відпустки працівникам органам внутрішніх справ за роки, що передували року звільнення, відповідно до вказаних правовідносин застосуванню не підлягає. 
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку щодо наявності підстав для повернення позову.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а отже підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 311, 315, 317, 321, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                           ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 р. у справі № 360/941/21 – задовольнити.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 р. у справі № 360/941/21 - скасувати.
Справу направити до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено та підписано 26 травня 2021 року

Суддя-доповідач                                                                             Е.Г. Казначеєв  

Судді                                                                                                 Л.В. Ястребова

                                                                                                           Г.М. Міронова