ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року 
м. Київ

справа № 380/8348/20
адміністративне провадження № К/9901/13578/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року (суддя - Кедик М. В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року (головуючий суддя - Коваль Р. Й., судді: Гуляк В. В., Ільчишин Н. В.) у справі № 380/8348/20 за позовом ОСОБА_1 до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) (далі - Відділ ДВС) від 19 серпня 2020 року ВП № 54849494 про стягнення виконавчого збору. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 лютого            2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав визначених частинами третьою та четвертою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України ).
Суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку, з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається таких обставин, які б непереборно перешкоджали позивачу вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, якщо він вважав їх порушеними, а також враховуючи, що позивач не заявляв про поновлення пропущеного строку звернення до суду, то наявні підстави для задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.
Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 лютого               2021 року залишено без змін.
Приймаючи зазначену постанову, суд апеляційної інстанції констатував, що позивачем пропущений строк звернення до суду, поважних причин пропуску такого строку матеріалами справи не установлено, а позивачем не наведено, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач звернувся з цим позовом поза межами строку звернення до суду, що є підставою для залишення позову без розгляду згідно з частиною третьою статті 123 КАС України.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги, позиція інших учасників справи
На ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року позивач подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Позивач уважає, що в порушення приписів статті 123 КАС України, не з`ясувавши причини пропуску строку та ненадавши позивачу часу на подання заяви про його поновлення, суди попередніх інстанцій діяли не у спосіб, визначений процесуальним законом та залишили адміністративний позов без розгляду чим обмежили його право на оскарження спірної у цій справі постанови.
На думку позивача, Львівський окружний адміністративний суд та Восьмий апеляційний адміністративний суд застосували згадану норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 140/1757/19 (адміністративне провадження № К/9901/2190/20).
Від відповідача відзив на касаційну скаргу не надходив, що відповідно до статті              338 КАС України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 3 частини першої статті 345 КАС України.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Соколова В .М. від 28 травня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження за наявними матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статі 345 КАС України.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час учинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За правилами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підставі позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Відповідно до ухвали Верховного Суду від 27 квітня 2021 року касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема застосування положень статті 123 КАС України, що є підставою касаційного оскарження згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України.
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, виходить з такого.
Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті                      2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 122 КАС  України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Пунктом 1 частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Частиною третьою статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
З установлених судами обставин справи слідує, що позивач оскаржує постанову заступника начальника Відділу ДВС від 19 серпня 2020 року ВП № 54849494 про стягнення виконавчого збору.
Згідно з матеріалами виконавчого провадження спірна постанова від 19 серпня          2020 року про стягнення виконавчого збору направлена позивачу на адресу: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія супровідного листа від 19 серпня 2020 року та копія списку № 1409 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів.
Відповідно до відомостей з офіційного сайту «Укрпошти» поштове відправлення трек-номер 7901908626446 вручено особисто позивачу 28 серпня 2020 року. Тобто, десятиденний строк оскарження постанови від 19 серпня 2020 року розпочався з            29 серпня 2020 року. Зазначена обставина не оспорюється позивачем.
З огляду на встановлені обставини, 28 серпня 2020 року року є моментом, коли позивач дізнався про порушення свого права.
Разом з тим, до суду з вказаним позовом позивач звернувся лише 02 жовтня               2020 року, про що свідчить відмітка штемпелю на поштовому конверті.
Таким чином суд апеляційної інстанції правильно установив, що, звернувшись до суду  02 жовтня 2020 року - позивач  пропустив строк звернення до суду з даним позовом.
За таких обставин твердження позивача про те, що строк звернення до суду необхідно відраховувати з дня ознайомлення його представника з матеріалами виконавчого провадження, тобто з 23 вересня 2020 року, правильно визнані апеляційним судом неприйнятними.
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, що з 07 серпня               2020 року була відновлена дія статей 122 та 287 КАС України щодо строку звернення до суду відповідно до частини другої розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID -19)», який набрав законної сили 17 липня 2020 року.
Водночас, під час розгляду справи у суді першої інстанції представник позивача зазначаючи про те, що на період карантину всі процесуальні строки продовжені судом, не навів жодних аргументів та доводів чи вплинув карантин безпосередньо на строк звернення до суду особисто позивача.
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, відповідно до частин третьої та четвертої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказані представником позивача обставини не є незалежними від його волі та не пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що вказує на існування у позивача об`єктивної можливості реалізувати своє право на оскарження спірної постанови в установлений КАС України строк.
Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції та зазначає, що представником позивача не заявлено про поновлення строку  звернення до суду, не наведено підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує на ненаведенні позивачем обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.
В аспекті наведеного вище Верховний Суд вважає за доцільне зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про наявність підстав для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 на підставі  частини третьої та четвертої статті 123 КАС України.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неправильне застосування судами положень статті 123 КАС України та не врахування висновків викладених у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 140/1757/19 (адміністративне провадження № К/9901/2190/20), оскільки у цій справі, на відміну від справи № 140/1757/19, Львівський окружний адміністративний суд у судовому засіданні 23 листопада 2020 року встановивши наявність, на його думку, обставин пропуску строку, поставив на обговорення питання щодо причин такого пропуску та надав можливість представнику позивача заявити про його поновлення з наведенням причин такого пропуску.
Однак, представник позивача у судовому засіданні підтвердив, що позивач отримав 28 серпня 2020 року спірну постанову ВП № 54849494 про стягнення виконавчого збору. При цьому зазначив, що строк звернення до суду не пропущений з тих підстав, що на період карантину всі процесуальні строки продовжені судом.
За вказаних обставин посилання скаржника у касаційній скарзі на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі                             № 140/1757/19 (адміністративне провадження № К/9901/2190/20) у якій, на думку позивача по іншому застосовані норми статті  123 КАС України, є помилковим з огляду на ухвалення останнього за інших фактичних обставин.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Львівського окружного адміністративного суду від                            23 листопада 2020 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 380/8348/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк