ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2021 року
м. Харків
справа №635/41/20
провадження № 22-ц/818/2136/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Хорошевського О.М.,
суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Пузікової Ю.С.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лазарев Віталій Миколайович, Відділ державної реєстрації Харківської районної державної адміністрації
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Молокосусова Валерія Євгеновича на рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 грудня 2020 року, постановлене суддею Березовською І.В., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лазарев Віталій Миколайович, Відділ державної реєстрації Харківської районної державної адміністрації про визнання договору дарування недійсним та скасування правової реєстрації,
у с т а н о в и в :
У січні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 23 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В.М., реєстровий № 252; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер 344412604 від 23 березня 2017 року, номер запису про право власності 1959268.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою ДНК Харківського району Харківської області 05 вересня 2001 року, р.№1 -1506. Позивач зазначає, що є він внуком ОСОБА_4 та спадкує після її смерті за правом представлення, оскільки його батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ще до смерті своєї матері ОСОБА_4 . Також спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 є її дочка ОСОБА_2 , відповідачка по справі. Інші спадкоємці відсутні. Після смерті ОСОБА_4 у встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де і дізнався, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вже належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 23 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лазаревим В.М., реєстраційний номер 252. Позивач вважає, що вказаний договір дарування від 23 березня 2017 року є недійсним, волевиявлення ОСОБА_4 на укладання договору дарування не було вільним та не відповідало її волі, оскільки вона не мала наміру передавати належний їй житловий будинок у власність відповідачу. У позивача з бабусею були гарні сімейні стосунки і вона неодноразово говорила, в тому числі і після оформлення договору дарування 23 березня 2017 року, що після її смерті саме позивач буде власником будинку, що вона йому його «дарує». Житловий будинок, який є предметом договору дарування, був єдиним місцем проживання ОСОБА_4 , фактичної передачі житлового будинку не відбулося, вона продовжила проживати в будинку та сплачувати комунальні послуги. У зв`язки з чим, позивачу не було відомо про укладання договору дарування житлового будинку. Позивач вважає, що правочин був вчинений його бабусею ОСОБА_6 під впливом помилки, а саме через неправильне сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин правочину, прав та обов`язків сторін, що вплинуло на її волевиявлення. ОСОБА_4 була людиною похилого віку, хворіла, та вже не могла в повній мірі розуміти значення всіх юридично значимих дій. Через вади зору не могла самостійно прочитати договір дарування. Крім того, ОСОБА_6 знаходилась в тяжкому психологічному стані через смерть її сина ОСОБА_5 , що також могло стати підґрунтям для помилкового укладання договору дарування будинку.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.
Апеляційна скарга містить доводи, що суд безпідставно зазначив, що він не є заінтересованою особою, і що його майнові права не порушені. Безпідставним є і те, що суд визначив, що позивачем недоведено порушення прав, оскільки він не є стороною оспорюваного договору, оскільки спадкоємець за законом не одержує права на спадкування майна після померлої.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що вона є спадкоємцем за заповітом. Позивач не є спадкоємцем за правом представлення, та не має права спадкування, а звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не підтверджує того, що позивач заінтересована особа.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Матеріали справи свідчать проте, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 05 вересня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1506, належав ОСОБА_4 . 
За заповітом, посвідченим 01 вересня 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ніколенко А.С., зареєстрованим в реєстрі за №1377, ОСОБА_4 усе належне їй майно, де б таке не знаходилось, та з чого б воно не складалось заповіла ОСОБА_2 .
Згідно договору дарування, посвідченого 23 березня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мазаревим В.М., зареєстрованого в реєстрі за №252, ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняла належний ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,2 кв.м.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 05 червня 2019 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
Як вбачається з інформації Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області від 10 січня 2020 року за вих.№ 30/02.14, після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, яке складається із компенсаційного рахунку 1997 року в АТ «Ощадбанк». На все спадкове майно, спадкодавця залишила заповіт, посвідчений 01 вересня 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за р. № 1377 на ім`я дочки ОСОБА_2 . 
У шестимісячний строк з дня смерті ОСОБА_4 до державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися її донька – ОСОБА_2 та онук ОСОБА_1 .
Син ОСОБА_4 та батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 11 січня 2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що спадкування після смерті ОСОБА_4 відбувалось за заповітом. Заповіт ОСОБА_4 не визнаний недійсним, ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом спадщину прийняла. Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 як спадкоємець за законом за вказаних обставин відповідно до вимог статті 1223 ЦК України не одержує право на спадкування після смерті ОСОБА_4 .
Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.
Звертаючись до суду з позовом позивач просив визнати договір дарування недійсним, в зв`язку з тим, що його бабуся мала вади зору та не розуміла змісту укладеного договору, а він є спадкоємцем після неї в порядку представництва свого батька, що був сином спадкодавця.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.  Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
01 вересня 2011 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно змісту якого заповіла все належне їй майно ОСОБА_2 , заповіт посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Ніколенко А.С., реєстровий номер 1377.
23 березня 2017 року ОСОБА_4 уклала договір дарування, за яким подарувала житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 47,40 кв.м., житловою 31.90кв.м., надвірні будівлі та споруди: сарай літ. «Б», погріб літ. «В», літній душ літ. «Г», вбиральня літ. «Д», баня літ. «Е», сарай літ. «Н», сарай літ. «О», сарай літ. «З», навіс літ. «Р», огорожа №5-8 ОСОБА_2 .
Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони в присутності нотаріуса стверджують одна одній, що вони діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумінні та ясній памяті, розуміючи значення соїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ним договір ( зокрема з вимогами щодо недійсності правочину). Вимоги законодавства щодо змісту правових наслідків договору , що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса.
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.03.2017 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 23.03.2017 року.
Такими чином, за відповідачкою перереєстровано право власності на будинок у день укладення договору дарування і на підставі цього договору.
Під час укладення спірного договору було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо форми та змісту, відповідного типу правочину. Об`єкт нерухомого майна, що передавався у дарунок, належав ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 05 вересня 2001 року Першою державною нотаріальною конторою харківського району Харківської області за реєстровим № 1410.
Дарунок за спірним договором було передано дарувальником і прийнято обдарованим. Право власності на вказаний житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 .
Також в договорі зазначено, що предмет дарування на час укладення спірного договору не знаходився в заставі, не перебував під обтяженням чи арештом.
Отже, на момент вчинення оспорюваного договору ОСОБА_4 була власником житлового будинку, який є предметом договору дарування, мала право розпоряджатися ним на власний розсуд, щодо спірного нерухомого майна не було обтяжень.
Доказів на підтвердження, що ОСОБА_7 не розуміла змісту своїх дій, чи не розуміла змісту правочину, чи її було введено в оману суду не надано.
На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
В п.6.3. договору дарування зазначено, що дарувальник та обдарований підтверджують, що цей договір не носить характер мнимої та удаваної угоди, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створення для себе юридичних наслідків.
Також судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_4 за життя не зверталась за захистом порушених прав та оспорювання договору дарування.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За правилами ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Матеріали справи містять докази того, що батько позивача – ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто раніше спадкодавця ОСОБА_4 .
За таких обставин вважати, що у позивача не виникло право на спадкування після ОСОБА_4 не можна.
Та обставина, що ОСОБА_4 залишила заповіт не свідчить само по собі про відсутність такого права.
До того ж суду першої інстанції сторони не давали інформацію про те, що ОСОБА_1 оспорював у судовому порядку заповіт складений ОСОБА_4 .
З огляду на викладене судова колегія доходить висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити з підстав недоведеності заявлених ним вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 379, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – адвоката Молокосусова Валерія Євгеновича – задовольнити частково.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 грудня 2020 року скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лазарев Віталій Миколайович, Відділ державної реєстрації Харківської районної державної адміністрації про визнання договору дарування недійсним та скасування правової реєстрації відмовити з підстав викладених в мотивувальній частині цієї постанови.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Головуючий                                                         О.М.Хорошевський
Судді                                                                         І.В.Бурлака
В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 08.04.2021