ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3977/21 Справа № 199/5623/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
       Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено борговий документ, відповідно до якого відповідач взяв грошову позику в розмірі, еквівалентному 3000,00 доларів США. Відповідач зобов`язувався повертати позику позивачу частинами кожного місяця 10-15 числа в розмірі, еквівалентному 250,00 доларів США.
       Відповідач протягом трьох місяців не виконував свого обов`язку по поверненню грошових коштів, внаслідок чого 08 вересня 2017 року позивачем було направлено вимогу про повернення всієї суми позики, однак відповідач жодних дій щодо повернення грошових коштів не здійснив.
       Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 79 890,00 грн., суму не сплачених процентів за договором позики в розмірі 23 142,12 грн., суму 3 % річних в розмірі 4 110,50 грн, а також стягнути судові витрати.
       Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу – задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 79 560, 00 грн., суму не сплачених процентів за договором позики в розмірі 20 455,64 грн., суму 3 % річних в розмірі 3 668,48 грн., а всього: 103 684 (сто три тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн.12 (дванадцять) коп.

       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1071,44 грн. та судові витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн., а всього 2071 (дві тисячі сімдесят одна) грн. 44 (сорок чотири) коп.
       В іншій частині — відмовлено.
       Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Зазначає, що між ним та позивачем не існувало позикових зобов`язань, оскільки коштів від позивача він не отримував.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено борговий документ, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі, еквівалентному 3000,00 (три тисячі) доларів США. 
       Відповідач зобов`язувався повертати позику позивачу частинами кожного місяця 10-15 числа в розмірі, еквівалентному 250,00 доларів США. (а.с. 11).
       Підписання сторонами боргового документу від 06.05.2017 року підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі, еквівалентному 3000,00 (три тисячі) доларів США.
       У зв`язку з несплатою щомісячних платежів за договором позики, позивачем було направлено вимогу про повернення всієї суми позики, яку було відповідачем отримано 15.09.2017 року, однак відповідач кошти не повернув.
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки борг до теперішнього часу не повернуто, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму основного боргу в розмірі 79 560, 00 грн., суму не сплачених процентів за договором позики в розмірі 20 455,64 грн., суму 3 % річних в розмірі 3668,48 грн.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
       Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
       Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
       Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна строна повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
       Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
       Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
       Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною, строковою або безстроковою угодою.
       Договір позики вважається укладеним з моменту здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
       Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до актів цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
       Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
       Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами ( частина перша статті 207 ЦК України).
       Отже, за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.
       Згідно з правовими позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13, у спорі про стягнення боргу за договором позики, розписка за своєю суттю є документом, який підтверджує укладення договору позики, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
       Відповідно до правової позиції встановленої ВСУ у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати робити відповідні правові висновки.
       Доказами, які надано позивачем на підтвердження заявлених вимог є рапорт, який за своєю суттю є розпискою. 
       Наданий позивачем рапорт відповідає вимогам ч.2 ст.1047 ЦК України, оскільки посвідчує передання грошової суми позикодавцем позичальнику та підтверджує укладення договору позики і його умов.
       Посилання апелянта на те, що між ним та позивачем не існувало позикових зобов`язань, оскільки коштів від позивача він не отримував, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.
       Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
       Положеннями статті 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
       Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
       Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
       Відповідачем зазначений договір позики не оспорено, належними та беззаперечними доказами не доведено, що що між ним та позивачем не існувало позикових зобов`язань.
       Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, одним з яких є сплата неустойки.
       Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
       Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, перевіривши здійсненні розрахунки стягнутих сум та вирішуючи вимоги позивача, колегія суддів вважає висновки суду про стягнення основного боргу в розмірі 79 560, 00 грн., суму не сплачених процентів за договором позики в розмірі 20 455,64 грн., суму 3 % річних в розмірі 3668,48 грн вірними. 
       Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідачем зазначені розрахунки не спростовані і свої не надано.
       Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
       Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2020 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: