ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року	Львів	Справа № 140/12917/20 пров. № А/857/136/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                       Святецького В.В.
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Гуляка В.В.
з участю секретаря судового засідання                     Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року у справі №140/12917/20 (суддя Костюкевич С.Ф., м. Луцьк) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними  та зобов`язання вчинити дії,- 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив: а) визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України ,,Про прокуратуру” від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 10.01.2002); 
б)  зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити пенсію за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України ,,Про прокуратуру” від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 10.01.2002) в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати прокуратури Волинської області, з дня звернення.
Рішенням від 09 листопада 2020 року Волинський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що відмова у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України ,,Про прокуратуру” від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, де передбачено право на призначення пенсії за вислугу років при наявності вислуги 20 років, з них 10 років прокурорського стажу, - є неправомірною та такою, що звужує його права на пенсію за вислугу років у розумінні      Конституції України.
Порядок пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначалися відповідно до ст.50-1 Закону України ,,Про прокуратуру” від 05.11.1991 №1789-ХІІ (у редакції закону від 12.07.2001 №2663-ІІІ, змін до положень ст.50-1) поширюються не тільки на прокурорів, які мали необхідний трудовий стаж, що надавав їм право на призначення пенсії за вислугу років до введення в дію нового правового регулювання, але й тих, хто почав свою професійну діяльність на посаді прокурорів у період дії законодавства, яке передбачало право на призначення пенсії за вислугу років зі стажем роботи не менше 20 років. 
Статтею 86 Закону України ,,Про прокуратуру” від 14.10.2014 №1697-VІІ, який чинний на час звернення позивача до суду із заявою про призначення пенсії, збільшено стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років у порівнянні зі статтею 50-1 попереднього закону, з 20 років до 24 років 6 місяців, що є звуженням, на думку апелянта, його прав, а тому застосуванню підлягають норми ст. 50-1 ,,Про прокуратуру” від 05.11.1991 №1789-ХІІ (у редакції закону від 12.07.2001).
Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не встановив фактичний період роботи позивача на посадах прокурорів, адже пенсійний орган неправомірно не врахував до такого періоду навчання у Сургутському державному університеті, а також роботу на посадах помічника прокурора. 
Просить суд застосувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позивач у судовому засіданні апеляційного суду підтримав  вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 у період з 01.04.1996 по 28.06.1999 навчався у Львівському державному університеті імені Івана Франка, з 30.11.1999 по даний час працює в органах прокуратури України, що підтверджується копією трудової книжки позивача, копією диплома серії НОМЕР_1 та додатком до нього.
15.05.2020 позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугою років у відповідності до ст. 50-1 Закону України ,,Про прокуратуру”.
Листом від 27.05.2020 відповідач повідомив позивача про те, що з 15.07.2015 Закон України ,,Про прокуратуру” №1789-ХІІ від 05.11.1991 втратив чинність, крім, зокрема, частин 3, 4, 6 та 11 ст. 50-1. Пунктом 8 розділу II Закону України ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” від 03.16.2017 №2148- VIII, який набрав чинності 11.10.2017, передбачено, що норми статті 86 Закону України ,,Про прокуратуру” від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697) щодо пенсійного забезпечення діють до внесення змін до Закону України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”. Враховуючи зазначене, з 11.10.2017 пенсії працівникам прокуратури призначаються відповідно до норм статті 86 Закону №1697. Статтею 86 Закону №1697 визначено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше - з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців. Згідно з наданими документами за вислугу років, що дає право на пенсію за вказаним Законом, стаж роботи на посадах прокурорів становить 09 років 02 місяці 23 дні, вислуга років - 22 роки 15 днів, страховий стаж складає 26 років 04 місяці 28 днів. До вислуги років враховано половину строку навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету імені Івана Франка з 01.04.1996 по 25.06.1999 - 1 рік 07 місяців 13 днів. У зв`язку з відсутністю на день звернення вислуги років не менше 24 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців, рішенням №032350002947 від 20.05.2020 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років.
Не погодившись із діями відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України ,,Про прокуратуру”, позивач звернувся з позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції керувався тим, що станом на день звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, ОСОБА_1 не мав достатньої вислуги років та стажу на посадах прокурорів для призначення пенсії за вислугу років відповідно до     статті 86 Закону №1697-VII. Редакція      статті 50-1 Закону №1789-ХІІ      (в редакції від 10.01.2002), яку позивач просить застосувати для призначення йому пенсії, була чинною до 01.10.2011. Проте на час чинної вказаної норми позивач також не набув права на отримання пенсії за вислугу років. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує, що умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів та слідчих визначено    ст.50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991    ,,Про прокуратуру”.    Редакція зазначеної статті неодноразово змінювалась.
Відповідно до    ст.50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991    ,,Про прокуратуру”    (в редакції    Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.
Законом України ,,Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи”    № 3668-VІ, який набрав чинності з 01.10.2011, внесені зміни до    ст.50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991    ,,Про прокуратуру”, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:    з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років 6 місяців.
Таким чином, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того, чи було воно фактично реалізовано шляхом звернення зацікавленої особи до органів ПФ України з заявою про призначення пенсії.
Як правильно дослідив суд першої інстанції, станом на 30 вересня 2011 року у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому, у період дії    ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ    в редакції від 26 липня 2001 року позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до норм цього    закону.
Покликання апелянта на наявність у нього необхідного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до    ст. 50-1 Закону №1789-ХІ, яка діяла в редакції    Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001, є безпідставним, оскільки вислуга років, визначена пенсійним органом, становить понад 20 років саме станом на час звернення за призначенням пенсії, тобто на  15 травня 2020 року.  
15.07.2015 набрала чинності нова редакція    Закону України ,,Про прокуратуру”    № 1697-VII від 14.10.2014, пунктом 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень якого визнано таким, що втратив чинність    Закон України ,,Про прокуратуру”    № 1789-XII від 05.11.1991, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої    ст.50-1    цього Закону.
Таким чином, починаючи з 15.07.2015 положення ч.1    ст.50-1 Закону України № 1789-XII від 05.11.1991    ,,Про прокуратуру”, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності    Законом України № 1697-VII від 14.10.2014    ,,Про прокуратуру”.
Відтак, на момент звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років змінені умови призначення таких пенсій; наведене питання врегульовано приписами    ст.86 Закону України № 1697-VII від 14.10.2014    ,,Про прокуратуру”, правові підстави для застосування в цьому випадку норм попереднього    Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991    ,,Про прокуратуру”    (окрім норм, дія яких продовжена) є відсутніми.
Так, відповідно до норм ст.86 Закону України № 1697-VІІ прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 06 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 06 місяців.
Поряд з цим, відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 , станом на 15.05.2020 у нього наявна вислуга 22 роки 15 днів. 
При цьому колегія суддів погоджується з апелянтом, що пенсійний орган неправомірно не врахував до вислуги років половину строку навчання позивача у Сургутському державному університеті, а лише у Львівському державному університеті ім. Івана Франка. 
У відповідності до ч. 6 ст. 86 Закону України ,,Про прокуратуру” до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується    половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.
Так, з витягу з наказу приймальної комісії Сургутського університету №75-1 від 22.08.1994 ОСОБА_1 зараховано студентом 1-го курсу економіко-правового факультету Сургутського університету за напрямком ,,Юриспруденція”.
Відповідно до наказу №Р-352 Львівського державного університету імені Івана Франка від 23.05.1996 ОСОБА_1 зараховано студентом 2-го курсу юридичного факультету Львівського державного університету ім. Івана Франка, денної форми навчання як такого, що перевівся з Сургутського держуніверситету юридичного факультету з 01.04.1996. ОСОБА_1 , як зазначено в наказі, закінчив три семестри (перший курс і перший семестр другого курсу) юридичного факультету Сургутського держуніверситету (РФ) з денною формою навчання. 
Відповідно до диплому НОМЕР_1 , виданому 26.06.1999, рішенням державної екзаменаційної комісії від 25.06.1999 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію юрист.
З наведених документів колегія суддів встановила, що позивач навчався на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання з 22.08.1994 по 25.06.1999, та половина строку такого навчання становить 2 роки 5 місяці. 
Відтак, вислуга років позивача на час звернення становила 22 роки 10 місяців 15 днів, а не 22 роки 15 днів, як визначив пенсійний орган.
Крім того, колегія суддів встановила неправильний розрахунок відповідачем і стажу роботи на посадах прокурорів – 9 років 2 місяці 23 дні.
З аналізу записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 вбачається, що до роботи на посадах прокурорів не зараховано наступні періоди: 30.11.1999 – 29.04.2004 – помічник прокурора Іваничівського району; 30.04.2004 – 25.05.2004 – прокурор відділу підтримання державного обвинувачення в судах прокуратури області; 26.05.2004 - 01.03.2007 – помічник прокурора Іваничівського району; 02.03.2007-03.03.2011 – помічник Володимиро-Волинського міжрайонного прокурора. 

Відповідно до статті 56 Закону України ,,Про прокуратуру” від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ під поняттям ,,прокурор” у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, четвертій і шостій статті 46, частині першій статті 46-1, частині першій статті 47, статтях 48, 49, 50, 50-1, частині п`ятій статті 52 і статті 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Отже, періоди роботи позивача на посадах помічника прокурора та прокурора відділу належить зарахувати до прокурорського стажу на підставі Закону України ,,Про прокуратуру” від 5 листопада 1991 року        № 1789-ХІІ, який був чинним на час роботи позивача.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою        Верховним Судом у постанові від        22 листопада 2018 року у справі № 428/11348/16-а, постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі №501/2467/16-а.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що весь період роботи в органах прокуратури з 30.11.1999 позивач працював на прокурорських посадах, та на час звернення до відповідача за призначенням пенсії  такий стаж становив 20 років 5 місяців 15 днів. 

Поряд з цим, неправильний розрахунок вислуги років та стажу на прокурорських посадах позивача не вплинув на його право на призначення пенсії, оскільки вислуга 22 роки 10 місяців 15 днів є недостатньою для виникнення права на призначення пенсії відповідно до    вимог    ст. 86 Закону №1697-VII, враховуючи    дату (15.05.2020) звернення до пенсійного органу за призначенням пенсії.

Колегія суддів відхиляє покликання позивача на ст.ст.8,    21,    22 Конституції України, ст. 1 Протоколу        до    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,        п. 3.2 рішення КС України №1-29/2007 від 09.07.2007 року, п.4 рішення КС України №1-21/2005 від 11.10.2005 року, №8-рп/2005 від 11.10.2015 року, №6-рп/2007 від 09.07.2007 року, №4-рп /2007 від 18.06.2007 року та ряд інших рішень Конституційного Суду щодо        звуження його права        на призначення пенсії за вислугу років, як прокурору та/або слідчому органів прокуратури, оскільки позивач на дату запровадження змін до    ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ    (01.10.2011 року) та        ст. 86 Закону України №1697-VІІ    (26.04.2015 року) щодо поетапного підвищення пенсійного віку не набув права на призначення пенсії за вислугу років.

Натоміть відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постановах від 10.07.2018 року у справі №211/5697/16-а, 10.05.2018 року у справі №358/1830/16-а, 10.10.2019 року у справі №265/3516/17 та 04.12.2019 року у справі №747/559/17, 18.03.2020 року у справі №310/7064/16-а, норми Конституції України вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Стосовно ж    рішень Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020    та №3-рп/2013року від 03.06.2013 року, то такі рішення не стосуються положень    ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ    (01.10.2011 року) та        ст. 86 Закону України №1697-VІІ    (26.04.2015року), вказаними рішеннями відповідно визнано        неконституційними деякі положення        Закону України        від 08.07.2011 року №3668-УІ, які стосувалися        судоустрою та статусу суддів та Закону № 213-УІІІ від 02.03.2015 року щодо підвищення пенсійного віку працівникам, які працювали в шкідливих умовах.

З приводу судових рішень, винесених         ВС України від 17.12.2013 року у справі №21-445а13 та від 10.12.2013 року у справі №21-348а13, то вказані судові рішення        стосуються перерахунку пенсій, перерахунку одноразової допомоги у зв`язку з інвалідністю, на яку позивачі набули право в силу вимог діючих законів. Відтак, названі судові рішення не стосуються спору щодо призначення пенсій прокурору та /або слідчому прокуратури у зв`язку із        відсутністю у них необхідного стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років, визначеного    законом, як на дату запровадження змін    ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ    так і на дату звернення до суду.

Підсумовуючи наведені обставини справи та норми законодавств, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 у період з 26.07.2001 по 01.10.2011 не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, тому у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі    ст.50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991    ,,Про прокуратуру”; на правовідносини, які виникли 15.05.2020    у зв`язку із зверненням позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії поширюється дія    Закону України ,,Про прокуратуру”    № 1697-VII від 14.10.2014, оскільки    ст.50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991    ,,Про прокуратуру”    втратила свою чинність; станом на 15.05.2020 вислуга позивача складає 22 роки 10 місяців 15 днів, що є меншою від встановленої    ст.86 Закону України ,,Про прокуратуру”    № 1697-VII    (24 роки 06 місяців) вислуги, за наявності якої особа має право на призначення пенсії за вислугу років.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову із зазначених вище мотивів.

Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства    (КАС)    України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.    Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до    ст. 316 КАС України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями    243,    308,    310,    315,    316,    321,    322,    329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року у справі №140/12917/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Гуляк  	
Повне судове рішення складено 15.04.2021.

    

У зв`язку з перебування судді Гудима Л.Я. у черговій відпустці з 01 квітня до 14 квітня 2021 року включно постанова в повному обсязі складена та підписана 15 квітня  2021 року.