ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1300/19  Номер провадження 22-ц/814/1479/21	Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І. В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 березня 2021 року, ухвалене суддею Колотієвським О.О., повний текст складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання 

та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:
10 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на доньку, яка продовжує навчатися.

Позовна заява мотивована тим, що 10.10.1997 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. 25.04.2003 року рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу вони мають повнолітню доньку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний момент навчається на першому курсі спеціальності 242 Туризм, денної форми навчання, факультету харчових технологій, готельно-ресторанного та туристичного бізнесу Вищого навчального закладу Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі», де навчається на контрактній основі. Відповідач на утримання доньки матеріальної допомоги не надає, не зважаючи на те, що згідно законодавства зобов`язаний це робити. Вона не взмозі самостійно утримувати доньку, у зв`язку з тим, що їй необхідні кошти на проїзд до місця навчання, проживання, одяг, харчування, підручники тощо, що й зумовило звернення до суду. Позивач просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку з 05.09.2019 року до досягнення донькою 23-х років за умови, що вона буде продовжувати навчання.

27 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на навчання. 

Позовна заява мотивована тим, що на даний час вона навчається та потребує допомоги з огляду на це. Її мати ОСОБА_2 наразі самостійно несе весь тягар надання їй допомоги, а відповідач від цього усунувся і ніякої допомоги не надає. На підтвердження навчання у вищому навчальному закладі посилається на договір №112019001347 від 09.08.2019 р. про надання освітньої послуги, згідно п.п.1.1. якого строк надання освітньої послуги ОСОБА_1 становить з 01.09.2019 р. по 30.06.2023 р. Згідно п.п.5.2. вказаного договору загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 50 200 грн., у тому числі за один навчальний рік 12 550 грн. Крім цього, 15.08.2019 р. здійснено оплату за навчання за перший семестр у сумі 6 275 грн. у відповідності до п.п. 5.4. договору, що підтверджується чеком АТ КБ «ПриватБанк”; 10.12.2019 р. здійснено оплату за навчання за другий семестр у сумі 6 275 грн., що також підтверджується чеком вищеназваного банку; 24.12.2019 р. здійснено платіж у сумі 3 060 грн. - оплата за гуртожиток, що підтверджується відповідною квитанцією. Позивач просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) з 05.09.2019 року і до досягнення нею 23-х років за умови продовження навчання до цього строку, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, – відмовлено.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення аліментів – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на навчання в твердій грошовій сумі в розмірі 577 гривень на місяць, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 27 січня 2020 року і до закінчення навчання. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи обов`язок обох батьків на утримання дитини, розмір заробітної плати відповідача та розмір понесених витрат ОСОБА_2 на навчання дитини, то необхідно присудити до стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на навчання пропорційно до обов`язку обох батьків утримувати дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 577 гривень на місяць. При цьому враховано, що ОСОБА_2 звернулася з вказаним позовом в інтересах дитини ОСОБА_1 з вимогою про стягнення аліментів на навчання останньої. В той час, ОСОБА_1 також звернулася в своїх інтересах з ідентичними вимогами щодо стягнення аліментів. Оскільки дитина ОСОБА_1 самостійно скористалася правом на пред`явлення позову, тому у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 200 СК України не обґрунтував, чому саме у твердій грошовій сумі у зазначеному розмірі стягнуто аліменти. Водночас, за час розгляду справи змінилися обставини та збільшилася вартості навчання у зв`язку зі збільшенням індексу інфляції. Крім того, зазначає, що суд мав врахувати необхідність сплачувати за харчування, проїзд до місця навчання і у зворотному напрямку, інші витрати, що необхідні для навчання. Проте, з невідомих причин та з яких розрахунків суд прийшов до висновку про стягнення аліментів лише у розмірі 577 грн., всупереч задекларованому у рішення суду принципу рівності обов`язку обох батьків. Крім того, зазначає, що звертаючись з позовними вимогами до ОСОБА_3 , вона просила стягнути аліменти з 05 вересня 2019 року, тобто з часу звернення матері ОСОБА_2 з позовом до суду в її інтересах, однак суд на цю обставину не звернув уваги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 – адвокат Гузь Т.О. просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 10.10.1997 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, який рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25.04.2003 року розірвано (а.с. 7, 11).

Від шлюбу вони мають повнолітню доньку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9), яка на даний час навчається на першому курсі спеціальності 242 Туризм, денної форми навчання, факультету харчових технологій, готельно-ресторанного та туристичного бізнесу Вищого навчального закладу Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі», на контрактній основі, що підтверджується договором № 112019001347 від 09.08.2019 р. про надання освітньої послуги між цим навчальним закладом та фізичною особою ОСОБА_2 (а.с. 48-49). Згідно п.п.1.1. вказаного договору строк надання освітньої послуги ОСОБА_1 складає з 01.09.2019 р. по 30.06.2023 р.

Згідно п.п.5.2. цього договору загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 50 200 грн., у тому числі за один навчальний рік - 12 550 грн.

Крім цього, 15.08.2019 р. ОСОБА_2 здійснено оплату за навчання за перший семестр у сумі 6 275 грн. у відповідності до п.п. 5.4. договору, що підтверджується чеком АТ КБ «ПриватБанк”; 10.12.2019 р. здійснено оплату за навчання за другий семестр у сумі 6 275 грн., що також підтверджується чеком вище вказаного банку; 24.12.2019 р. здійснено платіж у сумі 3 060 грн. - оплата за гуртожиток, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 38).
Відповідач на утримання доньки матеріальної допомоги не надає.

Відповідач, заперечую проти позовних вимог, вказував, що він працює в ТОВ «Кременчуцька ТЕЦ» та відповідно до розрахункових листів отримує заробітну плату в середньому 7 000 грн. на місяць, яка складається з авансу в середньому близько 2 000 грн. та заробітної плати у розмірі близько 5 000 грн. Також відповідач несе обов`язкові щомісячні розходи, які полягають у наступному: оплата житлово-комунальних послуг - у середньому близько 1000 грн. на місяць; проїзд в громадському транспорті з місця проживання до місця роботи туди/назад - близько 500 грн. на місяць; харчування у столовій підприємства - 1000 грн. на місяць (з розрахунку 20 робочих днів на місяць х 50 грн. вартість обіду = 1000 грн.).

Суд першої інстанції, досліджуючи доводи відповідача щодо його щомісячних витрат, якими він обґрунтовує неможливість надавати кошти, у визначеному позивачем розмірі, прийшов до висновку, що відповідачем підтверджено лише розмір заробітної плати. Також частково підтверджено витрати на комунальні послуги, які з наданих доказів становлять 390 гривень на місяць. Доказів на підтвердження витрат на проїзд, на харчування у столовій, відповідачем суду не надано.

При вирішенні даного спору, ґрунтуючись на вимогах ст.182 СК України, судом першої інстанції враховано обов`язок обох батьків на утримання дитини, розмір заробітної плати відповідача та розмір понесених витрат ОСОБА_2 на навчання дитини.

З урахуванням вище викладених обставин, суд першої інстанції визнав необхідним присудити до стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на навчання пропорційно до обов`язку обох батьків утримувати дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 577 гривень на місяць.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 звернулася з вказаним позовом в інтересах дитини ОСОБА_1 з вимогою про стягнення аліментів на навчання останньої. В той час, ОСОБА_1 також звернулася в своїх інтересах з ідентичними вимогами про стягнення аліментів на своє навчання. Оскільки дитина ОСОБА_1 самостійно скористалася правом на пред`явлення позову, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 . 

Суд першої інстанції звернув також увагу сторін на те, що відповідно до вимог ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України.

Так, ч.1 ст. 198 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до положень ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з ч.1 ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Отже, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 є працездатною особою, який може надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої дочки, що продовжує навчання та у зв`язку з цим потребує такої допомоги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Разом з цим, визначаючи аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 577,00 грн, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання, оскільки продовжує навчання, у розмірі ј частини усіх видів його заробітку.

Як вбачається з матеріалів справи, то вони не містять доказів того, що відповідач не може надавати таку матеріальну допомогу, про стягнення якої просить позивач ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведені норми, а також фактичні обставини справи, зважаючи на принцип розумності та справедливості, а також обов`язок обох батьків утримувати дітей, колегія суддів апеляційного суду вважає, що з відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню аліменти на користь ОСОБА_1 , яка продовжує навчання у розмірі ј частини усіх видів його заробітку. Такий розмір аліментів, на думку колегії суддів, є справедливим, достатнім та таким, що враховує як інтереси дитини, яка продовжує навчання, так і платника аліментів, оскільки ОСОБА_1 у зв`язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги, натомість відповідач не надає таку допомогу на її утримання, проте є працездатною особою, працює та має можливість сплачувати аліменти, на утриманні інших осіб немає.

При цьому, колегія суддів враховує, що аліменти на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, складається не тільки з витрат на навчання за договором про навчання, а і з вартості навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, згідно додаткової угоди від 02.06.2020 р. до договору про надання освітньої послуги між вищим навчальним закладом та фізичною особою №112019001347 вартість освітньої послуги на один навчальний рік, починаючи з 01.09.2020 року, становить 13064,00 грн., а загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 51742,00 грн. у зв`язку з тим, що офіційно визначений рівень інфляції за попередній рік (2019 р.) склав 104,1% (а.с. 77).

Стягнення аліментів на утримання повнолітніх сина/доньки, які продовжують навчання є одним із способів захисту їх інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності, оскільки на період навчання він/вона не мають самостійного заробітку та потребують матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . 

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позов ОСОБА_2 в інтересах повнолітньої доньки ОСОБА_1 пред`явлено до суду 10.09.2019 р., позов ОСОБА_1 , як третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору, пред`явлено до суду 27.01.2020 р.
Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Згідно ч. 1 ст. 200 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що у даному спорі аліменти слід присудити від дня пред`явлення позову ОСОБА_2 в інтересах повнолітньої доньки ОСОБА_1 , тобто з 10.09.2019 р., оскільки саме з цього часу реалізовано право на отримання аліментів на час навчання повнолітньої дитини.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_2 слід залишити без змін.
Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , пред`являючи позов та подаючи апеляційну скаргу, була звільнена від сплати судового збору відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути на користь держави 840,80 грн. за подачу позову до суду та 1261,20 грн. за подачу апеляційної скарги, а всього 2102 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно п.4 ч.1, ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 березня 2021 в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 – скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення аліментів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до закінчення її навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років, починаючи стягнення з 10 вересня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 2102 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       
        Повний текст постанови складено 16 червня 2021 року.

СУДДІ:        А. І. Дорош         О. А. Лобов                 В. М. Триголов