Справа № 128/2955/20
Провадження № 22-ц/801/696/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року	Справа № 128/2955/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Карпінської Ю.Ф., дата складення повного тексту рішення 05 лютого 2021 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.
Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 23 листопада 2012 року перебували у шлюбі, який в даний час розірвано за рішенням суду. 
Під час перебування в шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. За рішенням суду від 18 грудня 2013 року з відповідача присуджено до стягнення на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку. 
Їхній син має інвалідність з дитинства, часто хворіє, потребує лікування, періодичних обстежень, а все це вимагає значних коштів. Враховуючи стан здоров`я дитини та те, що він потребує постійного догляду матері, вона не може влаштуватися на роботу і отримувати заробітну плату, щоб заробляти кошти на утримання дитини та на його лікування. Витрати на лікування сина є надто великими, аліментів, що сплачує відповідач, на ці витрати не вистачає. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати допомогу на лікування дитини, але він відмовляється. 
Вказує, що в дитини затримка психомоторного розвитку, крім того він часто та довготривало хворіє простудними захворюваннями, і потребує постійного стороннього догляду та допомоги. 
Так, за період з 16 липня 2020 року по 09 жовтня 2020 року нею було придбано ліків на загальну суму 12700 грн. Відповідач кошти для додаткових витрат на дитину, зокрема на лікування, добровільно не надає, хоча має таку можливість, оскільки фізично здоровий, інших утриманців не має, має постійний і достатній заробіток.
Враховуючи зазначені обставини, позивач просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на лікування неповнолітнього сина ОСОБА_3 разово в розмірі 12 700 грн. та судові витрати по справі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати, понесені на лікування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразово в сумі 6350 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.
Судові витрати щодо судового збору, від сплати якого звільнено позивача ОСОБА_1 , що становлять 420 грн. 40 коп., компенсовано за рахунок держави.
Обґрунтовуючи мотиви прийнятого рішення місцевий суд врахував обставини, визначені ст. 141 СК України, зокрема рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила рішення суду змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача додаткові витрати на лікування неповнолітнього сина ОСОБА_3 одноразово в розмірі 12 700 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд першої інстанції хоч і прийшов до вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог, проте помилково визначив суму яка підлягає стягненню з відповідача в розмірі Ѕ фактично понесених витрат на лікування дитини. Вважає, що за наявності особливих обставин суд може визначати розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину. До особливих обставин, заявник зокрема відносить, відсутність достатнього та стабільного доходу, неможливість працевлаштування, у зв`язку із постійним доглядом за спільною дитиною та дороговартісне лікування сина. Поряд з цим вважає, помилковими висновки місцевого суду про недоведеність, зокрема її реального майнового стану, неможливості дитини сторін за станом здоров`я відвідувати садочок та потреби в постійному сторонньому догляді та допомоги останньої, оскільки спростовуються наданими нею належними, достатніми і допустимими доказами.
10 березня 2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи відповідача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що позивач має змогу влаштуватись на роботу та отримувати заробітну плату для спільного утримання дитини, оскільки сина ОСОБА_3 було зараховано до Центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю «Промінь», який дитина відвідала лиш декілька разів. Поряд з цим зазначає, що позивач також отримує щомісячно аліменти та соціальні виплати на дитину, розмір яких дозволяє сину сторін відвідувати приватні садочки.
Позиція суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що сторони 23 листопада 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2014 року, що підтверджується копією даного рішення (а.с. 20).
Сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданого 10 жовтня 2013 року (а.с. 17).
Відповідно до довідки № 1139 від 17 вересня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, вбачається, що син сторін проживає з позивачем, знаходиться на її утриманні (а.с. 21).
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 грудня 2013 року з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 21 жовтня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується копією даного рішення (а.с. 18-19).
З наданої відповідачем до відзиву ксерокопії розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , убачається, що за період з 18 лютого 2019 року до 04 лютого 2020 року заборгованість по сплаті аліментів була відсутня (а.с. 55, 100).
Відповідно до рішення № 14 районної лікарсько-консультативної комісії Вінницької центральної клінічної лікарні, протокол № 29 від 08 грудня 2017 року, дитина ОСОБА_3 , 2013 р.н., потребує постійного стороннього догляду та допомоги (а.с. 25).
З наданих позивачем копій медичних довідок та виписок із медичних карток вбачається, що дитина ОСОБА_3 має ряд хронічних захворювань та періодично потребує лікування в медичних закладах (а.с. 26, 28-36).
З копії посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 15 лютого 2019 року управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, є дитиною з інвалідністю, якому призначено державну соціальну допомогу на період з 13 грудня 2017 року по 15 листопада 2019 року та продовжено з 12 листопада 2019 року по 22 жовтня 2021 року. Законним представником дитини з інвалідністю є його мати - позивач ОСОБА_1 (а.с. 24).
Відповідно до індивідуальної програми реабілітації дитини - інваліда № 668 від 23 жовтня 2019 року, вбачається, що Лікарсько-консультативною комісією КНП «ВОДКЛ» ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» було встановлено обмеження життєдіяльності дитини сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , І категорії - до пересування та ІІІ категорії до самообслуговування, орієнтації, спілкування контролю за своєю поведінкою та навчання (а.с. 23).
З довідки № 1138 від 17 вересня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з наказом № 120618 від 18 червня 2012 року по даний час не працює (а.с. 22).
На підтвердження понесених витрат на лікування дитини в 2020 році на суму 12700 грн. позивачем надано копії відповідних квитанцій (а.с. 37-39).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дітей, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню у рахунок відшкодування додаткових витрат, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) та 09 вересня 2019 року в справі № 344/5315/18 (провадження № 61-6722св19).
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених додаткових витрат на дитину, позивач надала до суду: виписки із медичних карток амбулаторного хворого з відповідними епікризами історії хвороби, які містять лікарські рекомендації та призначення; виписки із медичного огляду хворого, які містять лікарські рекомендації та призначення; форму індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда № 668 від 23 жовтня 2019 року, а також копії фіскальних чеків на придбання медичних препаратів понесених на лікування дитини в 2020 році на суму 12700 грн.
Водночас, суд апеляційної інстанції наголошує, що згідно вимог ст.ст. 141, 180 СК України батько та мати мають рівні права та обов`язки відносно своєї дитини і зобов`язані спільно її утримувати. 
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про стягнення з відповідача додаткових витрат понесених на лікування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 6350 грн., що складає 50% від понесеної суми витрат.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд може відійти від засад рівності та стягнути з відповідача повну вартість понесених позивачем додаткових витрат на лікування дитини не заслуговують на увагу, оскільки виходячи із вимог закону, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька та матері і закон не передбачає можливості повного звільнення особи, зокрема позивача від участі в таких витратах.
Поряд з цим, матеріали справи не містять належних, достатніх і допустимих доказів щодо можливості відповідача сплатити повну вартість понесених позивачем додаткових витрат на лікування дитини в розмірі 12700 грн.
Будь яких доказів зворотного позивачем до суду першої та/або апеляційної інстанції не надано.
Відтак, місцевим судом належним чином враховано усі зазначені істотні умови та правильно визначено розмір додаткових витрат, що підлягають відшкодуванню батьком дитини.
Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про часткове задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                О.В. Ковальчук

       Т.М. Шемета