ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2021 року          м.Дніпро         Справа №  908/2503/20
Центральний    апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого    судді: Мороза В.Ф. - доповідач, 
суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Кандиба Н.В.  

розглянувши апеляційні скарги Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.01.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 10.02.2021 (суддя Левкут В.В.)

у справі №908/2503/20
за позовом: Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик”, м. Запоріжжя
до відповідача: Запорізької обласної організації Громадської організації “Всеукраїнська спілка автомобілістів”, м. Запоріжжя
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Запорізька міська рада, м. Запоріжжя
про припинення права постійного користування земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИВ:
Гаражно-експлуатаційний кооператив “Фронтовик” звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до Запорізької обласної організації Громадської організації “Всеукраїнська спілка автомобілістів” про припинення права постійного користування земельною ділянкою по вул. Георгія Сапожнікова (нині вул. Василя Стуса), площею 4,0 га, набуте на підставі Державного акту серії Б №012333, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №301.
Рішенням господарського суду Запорізької області від 28.01.2021 в позові Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” відмовлено повністю.
Від Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” надійшла апеляційна скарга, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької    області від 28.01.2021 у справі №908/2503/20, постановити нове рішення, яким позовні вимоги Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що судом першої інстанції зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи та ухвалено рішення при неправильному застосуванні норм матеріального права.
Зазначає, що земельна ділянка надавалася в постійне користування саме для розміщення гаражів членів ГЕК «Фронтовик».
Апелянт вважає доведеним, що його право власності на будівлі кооперативу виникло на підставі адміністративного акту – рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 246 від 12.09.1985р., яке є дійсним і в судовому порядку ніким не оскаржувалося (т. 1 а.с. 230) і згідно діючого на той час законодавства не підлягало державній реєстрації.
Наголошує, що судом не враховано, що відповідач не надав жодного доказу сплати земельного податку за останні 35 років, що є підставою для припинення права користування спірною земельною ділянкою.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” на рішення Господарського суду Запорізької    області від 28.01.2021    у справі №908/2503/20, розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання з викликом сторін на 15.04.2021 о 15 год. 00 хв.
Разом з тим, Запорізькою обласною організацією Громадської організації “Всеукраїнська спілка автомобілістів”    до господарського суду Запорізької області було подано заяву про стягнення з Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.
Додатковим рішенням господарського суду Запорізької області від 10.02.2021 заяву Запорізької обласної організації Громадської організації “Всеукраїнська спілка автомобілістів” задоволено повністю. Стягнуто з Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” на користь Запорізької обласної організації Громадської організації “Всеукраїнська спілка автомобілістів” витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.
Від Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” надійшла апеляційна скарга, згідно якої просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Запорізької    області від 28.01.2021 у справі №908/2503/20, у задоволені заяви відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що ним оскаржено рішення суду першої інстанції по суті позову і, у випадку задоволення апеляційної скарги позивача про стягнення з останнього судових витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, законом не передбачено.
Зазначає, що відповідач отримав послуги від ТОВ «Адвокатська компанія «Київська правова фундація», а не від адвоката, що не дає підстави для нарахування витрат на послуги з правничої допомоги.
Наголошує, що суд безпідставно допустив до участі у справі особу – адвоката Коломоєць І.В., оскільки надані цією особою в судовому засіданні 20.01.2021р. документи не відповідали вимогам ст. 60 ГПК України і не свідчили про наявність у неї будь-яких повноважень. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” на додаткове рішення Господарського суду Запорізької    області від 10.02.2021    у справі №908/2503/20, об`єднано апеляційну скаргу Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” на додаткове рішення Господарського суду Запорізької    області від 10.02.2021 по справі №908/2503/20 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду з апеляційною скаргою Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.01.2021 по справі №908/2503/20, розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання з викликом сторін на 15.04.2021 о 15 год. 00 хв.
У судовому засіданні 15.04.2021 колегія суддів, порадившись на місці, оголосила про перенесення судового засідання на 20.05.2021 о 16:30 год.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.04.2021 повідомлено Гаражно-експлуатаційний кооператив “Фронтовик” про судове засідання у справі, яке відбудеться 20.05.2021р. о 16:30 год.
23.03.2021р. до Центрального апеляційного господарського суду від Запорізької  міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення від 28.01.2021р. – без змін.
14.04.2021р. до Центрального апеляційного господарського суду від Запорізької обласної організації Громадської організації “Всеукраїнська спілка автомобілістів” надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані рішення – без змін.
В судове засідання 20.05.2021 року з`явилися представники відповідача та третьої особи. Апелянт (позивач), будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання уповноваженого представника не направив, проте 19.05.2021р. від нього надійшла заява про розгляд апеляційних скарг без його участі.
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи наявні докази повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на подану апелянтом заяву про розгляд справи за його відсутності, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішень суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника апелянта (позивача).
Представник відповідача у судовому засіданні 20.05.2021 підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційні скарги, просив суд залишити їх без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін. Представник третьої особи, посилаючись на доводи, викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу, просив відмовити у її задоволенні, залишивши рішення від 28.01.2021р. без змін.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду, а також застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов наступних висновків.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, питання щодо користування спірною земельною ділянкою неодноразово було предметом судових розглядів, під час яких встановлено преюдиційні факти, які не потребують доказування.
Зокрема, згідно висновків рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2019 у справі № 908/618/19, постанови Центрального апеляційного господарського суду від 02.10.2019 у цій справі та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.02.2020 у справі № 908/618/19 встановлено наступне:
1) Право на користування спірною земельною ділянкою Запорізької обласної організації Громадська організація “Всеукраїнська спілка автомобілістів” підтверджується копією Державного акта на право користування землею Б №012333 від 27.01.1986, виданого Запорізькій обласній раді добровільного товариства "Автомотолюбителів УРСР", який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею №301.
2) Відповідно до плану землекористування, який є додатком до вказаного акта, зазначено дві земельні ділянки (адреса в акті не визначена), а саме:
– земельна ділянка № 1, площа 1,8 га – боксові гаражі для зберігання автомобілів інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни;
– земельна ділянка № 2, площа 2,2 га – відкрита охоронювана стоянка із зберігання автомобілів громадян.
3) В рішеннях Виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів №11/17 від 24.01.1985, № 467 від 25.12.1985 зазначається про відведення Запорізькій обласній Раді Українського республіканського товариства "Автомотолюбитель УРСР" земельної ділянки по вул. Сапожнікова (без зазначення номера).
4) Здійснивши аналіз реєстраційної справи Запорізької обласної організації "Всеукраїнської спілки автомобілістів", врахувавши преюдиційні факти, установлені судами у справі №8/5009/8015/11, дійшли висновку про те, що Запорізька обласна організація Громадської організації "Всеукраїнської спілки автомобілістів" є правонаступником Запорізької обласної ради добровільного товариства "Автомотолюбителей УССР", оскільки в цьому випадку відбувалось внесення термінологічних змін у назву організації, тобто було змінено лише найменування юридичної особи.
5) Поряд з цим, господарськими судами установлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 246 від 12.09.1985 вирішено створити Гаражний будівельно-експлуатаційний кооператив "Фронтовик" на 230 місць по вул. Сапожнікова у Хортицькому житломасиві. Цим рішенням затверджено Статут гаражного будівельно-експлуатаційного кооперативу "Фронтовик", який організовано з числа інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, членів добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР", що мешкають у Хортицькому житломасиві. В пункті 3 рішення зазначено, що будівельний кооператив "Фронтовик" створюється замість колективної автостоянки на базі металевих боксових гаражів, побудованих на власні кошти індивідуальними засобами членами добровільного товариства на земельній ділянці, яка виділена добровільному товариству рішенням виконкому Запорізької міської ради народних депутатів № 11/17 від 24.01.1985. Гаражі залишаються в особистій власності членів добровільного товариства, які їх побудували.
У Статуті кооперативу "Фронтовик" та в подальших редакціях Статуту відображено, що Гаражно-експлуатаційний кооператив “Фронтовик” створюється замість колективної автостоянки на базі металевих боксових гаражів, побудованих на власні кошти індивідуальним засобом членами добровільного товариства на земельній ділянці, яка виділена добровільному товариству рішенням виконкому Запорізької міської ради народних депутатів № 11/17 від 24.01.1985. Гаражі залишаються в особистій власності членів добровільного товариства, які їх побудували.
Відповідно до Розділу І Загальні положення Статуту Гаражно-експлуатаційного кооперативу "Фронтовик" (у редакції 1993 року) Гаражно-експлуатаційний кооператив "Фронтовик" створено громадянами України інвалідами та учасниками Великої Вітчизняної війни, воїнами-інтернаціоналістами, учасниками з ліквідації аварії на Чорнобильскій АЕС, інвалідів праці, дитинства та загального захворювання, які мешкають у Хортицькому житломасиві м Запоріжжя, на добровільній основі, а також зазначено, що засновником кооперативу виступає Ленінська районна Рада ветеранів м. Запоріжжя.
За установленими судами всіх інстанцій обставинами у справі № 908/618/19 Запорізька обласна організації Громадська організація “Всеукраїнська спілка автомобілістів” є титульним володільцем права постійного користування земельною ділянкою площею 4,0 га відповідно до Державного акта на право користування землею Б №012333 від 27.01.1986 площею 4,0 га по вул. Сапожникова (нині Василя Стуса). Поряд з цим, на підставі рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 246 від 12.09.1985 на частині цієї ділянки площею 1,8 га було дозволено розміщення гаражів, які знаходилися у приватній власності громадян та створено гаражно-експлуатаційний кооператив. Тобто, спірна земельна ділянка перебувала у фактичному володінні окремих фізичних осіб з 1985 року.
Звертаючись із позовом у цій справі, позивач вважає, що знаходження на спірній земельній ділянці, яка знаходиться у постійному користуванні відповідача на підставі Державного акту, нерухомого майна ГЕК «Фронтовик» є підставою для припинення відповідачу права користування зазначеною земельною ділянкою згідно ст. 141 ЗК України.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на їх необгрунтованість та непідтвердженність належними доказами.
Колегія суддів погоджується з даним висновком господарського суду та з приводу доводів апеляційних скарг зазначає наступне.
Земельний кодекс України, прийнятий 25.10.2001, визначає у ст. 2 земельні відносини як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 Земельного кодексу України).
Відповідно до статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України).
Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право. При цьому положення про обов`язок переоформити право користування земельною ділянкою у відповідний строк, передбачений у пункті 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, визнано неконституційним на підставі Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005  (у справі № 1-17/2005) за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) положень статті  92, пункту 6 розділу  Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками).
Так, своєму рішенні Конституційний Суд України вказав на наступне:
- пункт 6 Перехідних положень Кодексу зобов`язує громадян та юридичних осіб переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на земельні ділянки. При переоформленні права постійного користування у довгострокову оренду її строк визначається "відповідно до закону", що є неконкретним у зв`язку з невизначеністю цього закону, як і закону, який встановив би порядок переоформлення;
- встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 1 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві  відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку;
- громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд звертається до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі № 914/839/18, а також від 10.10.2018 у справі № 907/916/17, про те, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду.
Підстави набуття та реалізації прав на землю врегульовані розділом IV Земельного кодексу України та передбачають, що юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина 1 статті 116 Земельного кодексу України).
За нормою ч.ч. 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.
Пунктом «е» частини першої статті 141 Земельного кодексу України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою, у тому числі, є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.
Отже, перехід права власності на нерухоме майно – є підставою припинення, у тому числі – права постійного користування земельною ділянкою.
Право на користування спірною земельною ділянкою належить Запорізькій обласній організації Громадської організації “Всеукраїнська спілка автомобілістів” на підставі Державного акта на право користування землею Б №012333 від 27.01.1986, виданого Запорізькій обласній раді добровільного товариства "Автомотолюбителів УРСР", який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею № 301. Зазначений факт встановлено судами всіх інстанцій у справі № 908/619/19, рішення у якій є чинними, а отже мають бути враховані при розгляді даної справи.
Відповідно до частини другої ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Водночас, Верховний Суд у постанові від 18.12.2019р. у справі № 761/29966/16-ц зробив наступний правовий висновок що преюдиція при встановленні фактів судовим рішенням у іншій справі має місце лише тоді, коли в у ній брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Отже, законодавство визнає преюдиційними тільки фактичні обставини справи (факти), установлені судом в результаті оцінки доказів, що знайшли відображення в тексті судового рішення. Преюдиційне значення можуть мати лише факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені в резолютивній частині рішення. Тому не мають преюдиційного значення правова кваліфікація встановлених судом обставин, оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж самі особи, які брали участь у попередній справі.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.02.2020 по справі №904/8484/16 та по справі №904/7905/16 від 03.03.2020.
Таким чином, користувачем спірної земельної ділянки є відповідач і його право посвідчено Державним актом на право користування землею серія Б № 012333.
Колегія суддів зауважує, що позовні вимоги ГЕК «Фронтовик» обгрунтовувались обставинами знаходження на спірній земельній ділянці належного йому нерухомого майна, перелік якого наведено у технічному паспорті від 17.07.2019.
Так, позивач стверджував, що згідно з технічним паспортом від 17.07.2019 (т. 1 а.с. 49-77) на спірній земельній ділянці розташоване належне йому нерухоме майно, що і стало підставою для заявлення ним вимоги про припинення права постійного користування земельною ділянкою відповідача.
Водночас, жодних доказів щодо наявності у ГЕК «Фронтовик» права власності на зазначені об`єкти матеріали справи не містять.
Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 №127, зареєстрованого Міністерстві юстиції України від 10.07.2001 за №582/5773, технічний паспорт це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який вготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику.
Отже, технічний паспорт не є документом, який має силу правовстановлюючого на об`єкти нерухомого майна та підтверджує факт набуття права власності на нерухомість, яка розташована на земельній ділянці.
Стосовно аргументів скаржника про те, що земельна ділянка надавалася в постійне користування саме для розміщення гаражів членів ГЕК «Фронтовик» і його право власності на будівлі кооперативу виникло на підставі адміністративного акту – рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 246 від 12.09.1985р., яке є дійсним і в судовому порядку ніким не оскаржувалося (т. 1 а.с. 230), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 16 Земельного кодексу УРСР 1970 року (в редакції від 12.04.1985р., чинній на момент прийняття вказаного рішення), надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Рішенням виконкому Запорізької міської ради народних депутатів № 11/17 від 24.01.1985 (т 1 а.с. 27, 133-135), а також рішенням виконкому Запорізької обласної ради народних депутатів № 467 від 25.12.1985 (т. 1 а.с. 25-26) відведено Запорізькій обласній раді добровільного товариства «Автомотолюбителей УССР» спірну земельну ділянку, площею 4,0 га із земель запорізького кар`єроуправління під будівництво боксових кооперативних гаражів.
На підставі вказаних рішень 27.01.1986 Запорізькою районною радою народних депутатів Запорізької області було видано Запорізькій обласній раді добровільного товариства «Автомотолюбителей УССР» Державний акт на право постійного користування землею серії Б №012333, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 301. На плані позначено дві земельні ділянки:
- земельна ділянка № 1, площею 1,8 га – боксові гаражі;
- земельна ділянка № 2, площею 2,2 га – відкрита охоронювана стоянка із зберігання автомобілів громадян.
Таким чином, спірна земельна ділянка була відведена у 1985 році безпосередньо відповідачу в порядку, визначеному чинним на той час земельним законодавством, чим спростовуються твердження апелянта в цій частині апеляційної скарги.
Крім того, як вже було зазначено, судами у справі № 908/618/19 було встановлено, що Запорізька обласна організація Громадської організації “Всеукраїнська спілка автомобілістів” є правонаступником Запорізької обласної ради добровільного товариства «Автомотолюбитель УССР», оскільки в цьому випадку відбувалось внесення термінологічних змін у назву організації, тобто було змінено лише найменування юридичної особи.
Статтею 37  Цивільного кодексу УРСР 1963 року, який втратив чинність 01.01.2004, передбачалось, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). Закон України «Про підприємства в України» не містив такого поняття, як «припинення юридичної особи».
Згідно з Положенням про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності, яке затверджено Постановою Кабінету Міністрів України за № 740 від 25.05.1998 р., було передбачено, що у разі зміни назви, організаційно-правової форми суб`єкта підприємницької діяльності, а також форми власності відбувалася лише перереєстрація такого суб`єкта (п. 20-22 Положення).
Відповідно до  ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України (прим. ЦК України 2004р.) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Статтею 106 цього Кодексу передбачено, що злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Законом може бути передбачено одержання згоди відповідних органів державної влади на припинення юридичної особи шляхом злиття або приєднання.
У справі № 921/710/17-г/6 Верховний Суд також відхилив аргументи скаржника про те що право постійного користування земельною ділянкою не може переходити в порядку правонаступництва від однієї особи до іншої у разі перетворення у разі зміни організаційно-правової форми господарювання чи форми власності, зокрема, з посиланням на правові позиції Верховного Суду, відповідно до яких право користування земельною ділянкою, як і будь-яке інше право юридичної особи (яка припиняється в результаті реорганізації) переходить до її правонаступника: постанови Верховного Суду від 10.01.2018 у справі № 922/2310/16, від 06.02.2018 у справі № 911/46/15, від 02.04.2018 у справі № 910/3561/16, від 19.04.2018 у справі 910/9322/16, від 26.04.2018 у справі № 914/1874/17, від 08.05.2018 у справі № 926/2346/16, від 27.06.2018 у справі № 920/676/17.
Апеляційний суд також зауважує, що рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 246 від 12.09.1985р., на яке посилається скаржник, як на підставу виникнення у нього права власності на будівлі кооперативу, не вирішувалось жодних питань про відведення земельної ділянки взагалі.
При цьому, посилання ГЕК «Фронтовик» на ст. 4 Цивільного кодексу УРСР 1963 року є необгрунтованим, виходячи з такого.
Згідно вказаної статті цивільні права і обов`язки виникають з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій – з актів планування, в той час як рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 246 від 12.09.1985р. не є актом планування в розумінні ст. 4 ЦК УРСР 1963 року, до того ж, воно не вирішує питань, пов`язаних з набуттям права власності.
В свою чергу, безпідставним є і посилання скаржника на Закон України «Про власність», оскільки майно, про набуття прав на яке заявляє ГЕК «Фронтовик», було утворено в 1986 році (за даними технічного паспорта від 17.07.2019), позаяк згаданий Закон набув чинності у 1991 році, а отже не може бути застосований у даних спірних правовідносинах.
Крім того, у рішенні виконкому Запорізької міської ради народних депутатів від 14.01.1985 №11/17 міститься застереження відносно будівництва та дозвіл на встановлення тільки типових металевих гаражів заводського виробництва та забороняється робити погреби та приймати їх в експлуатацію.
Таким чином, власник земельної ділянки здійснив своє розпорядження відносно спірної земельної ділянки шляхом заборони будівництва об`єктів нерухомості та надав дозвіл на встановлення на спірній земельній ділянці тільки малих архітектурних форм.
Відповідно до частини 2, 4 статті 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю гарантується Конституцією. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Згідно із частинами 4 та 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Частиною 1 статті 375 Цивільного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки має право дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
В матеріалах справи відсутні докази того, що власником земельної ділянки надано ГЕК «Фронтовик» дозвіл на здійснення будь-якого будівництва на спірній земельній ділянці. Підстави вважати нечинним застереження щодо будівництва, викладене у рішення виконкому Запорізької міської ради народних депутатів від 14.01.1985 №11/17, відсутні.
Відносно доводів апелянта про несплату відповідачем протягом 35 років земельного податку суд зауважує, що питання сплати/несплати земельного податку не стосується предмету спору та не входить до кола обставин, які підлягають доказуванню у даній справі.
Стосовно аргументів скаржника про те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не здійснив державної реєстрації права власності на нерухоме майно, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки підставою для відмови у позові стала відсутність доказів та недоведеність ним наявності права власності на нерухоме майно, що розміщене на спірній земельній ділянці.
Принцип змагальності сторін, закріплений у частині 3 статті 13 та частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63).
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний суд наголошує, що скаржником не надано доказів знаходження на спірній земельній ділянці, яка знаходиться у постійному користуванні відповідача на підставі Державного акту, нерухомого майна ГЕК «Фронтовик», в той час, як наявні в матеріалах справи докази (витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) спростовують дані твердження (т. 3 а.с. 35-37). 
До того ж, як встановлено судами у справі №908/618/19 в пункті 3 рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 246 від 12.09.1985р. зазначено, що будівельний кооператив "Фронтовик" створюється замість колективної автостоянки на базі металевих боксових гаражів, побудованих на власні кошти індивідуальними засобами членами добровільного товариства на земельній ділянці, яка виділена добровільному товариству рішенням виконкому Запорізької міської ради народних депутатів № 11/17 від 24.01.1985. Гаражі залишаються в особистій власності членів добровільного товариства, які їх побудували.
Про належність на праві приватної власності фізичним особам, а не позивачу, розташованих на спірній земельній ділянці гаражів свідчить також і Статут кооперативу "Фронтовик", в тому числі в подальших редакціях Статуту (т. 1 а.с. 13-18, 30-37, 180-192) та інші докази, як-то свідоцтва про право власності на нерухоме майно, рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради про оформлення прав власності на гаражі тощо (т. 3 а.с. 31-33).
Згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2019 року у справі № 525/505/16-ц).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.06.2019р. у справі № 922/1500/18 та від 31.10.2019р. у справі № 916/1134/18.
За таких умов, позивачем не доведено належними доказами порушення його прав, про захист яких подано позов, а тому позовні вимоги про припинення права постійного користування земельною ділянкою по вул. Георгія Сапожнікова (нині вул. Василя Стуса), площею 4,0 га, набуте на підставі Державного акту серії Б №012333, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №301, правомірно відхилені судом першої інстанції, як необгрунтовані.
Що стосується доводів апелянта про незаконність додаткового рішення Господарського суду Запорізької  області від 28.01.2021 у справі №908/2503/20, апеляційний суд зазначає наступне.
20.01.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Адвокатська компанія «Київська правова фундація», в особі директора Коломоєць І.В., що діє на підставі Статуту та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №001085 від 28.08.2015 р. (далі - адвокат) та Запорізькою обласною організацією Громадська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів в особі голови Нечаєва П.О. (далі - Клієнт) укладено договір №2001/2021 про надання правової допомоги, відповідно до п.1.1. якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
Згідно з п.2.1. договору, Адвокат на підставі звернення Клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання наступної юридичної допомоги, щодо захисту прав, свобод та законних інтересів в Господарському суді по справі №908/2503/20, в тому числі представляє у встановленому порядку інтереси клієнта в судах, органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях всіх форм власності, при розгляді правових питань; дає консультації та довідки з правових питань, що виникають у діяльності Клієнта, здійснює захист прав та інтересів Клієнта чи визначених ним осіб, виконує інші юридичні дії в інтересах Клієнта.
Відповідно до п 4.2. договору, гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені в додатку (прас-лист). Оплата, здійснюється за актом виконаних робіт, протягом п`яти банківських днів з дня його підписання сторонами. В разі відсутності оплати та заперечень щодо акту виконаних робіт, протягом п`яти банківських днів, з дня його отримання Клієнтом, акт вважається підписаним.
01.02.2021 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Адвокатська компанія «Київська правова фундація» та Запорізькою обласною організацією Громадська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів складено Акт виконаних робіт №01/2021, відповідно до якого Адвокат передав, а клієнт прийняв наступні послуги: 20.01.2021 р.: усна консультація надана Запорізькій обласній організації Громадська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів щодо захисту по справі в Господарському суді Запорізької області №908/2503/20 1000,00 грн.; 20.01.2021 р.: участь в судовому засіданні Господарського суду Запорізької області по справі №908/2503/20 2 000,00 грн.; 28.01.2021 р.: підготовка заяви про залучення третіх осіб, до Господарського суду Запорізької області по справі №908/2503/20 500,00 грн.; 28.01.2021 р.: підготовка заяви про долучення доказів, до Господарського суду Запорізької області по справі №908/2503/20 500,00 грн.; 28.01.2021 р.: участь в судовому засіданні Господарського суду Запорізької області по справі №908/2503/20 2 000,00 грн.
Отже, сума прийнятих робіт (послуг) по вказаному Акту складає 6000,00 грн., який підписаний сторонами без жодних заперечень.
ТОВ «Адвокатська компанія «Київська правова фундація» виставлено Запорізькій обласній організації Громадська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів рахунок №01 від 01.02.2021 р. за юридичні послуги, згідно договору про надання правової допомоги від 20.01.2021 р. на суму 6000,00 грн.
Запорізькою обласною організацією Громадська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів сплачено на користь ТОВ «Адвокатська компанія «Київська правова фундація» кошти в сумі 6 000,00 грн. з призначенням платежу: «за юридичні послуги, дог. №2001/2021 від 20.01.2021 р. та рах. №01 від 01.02.2021 р., згідно акту надання послуг №01/2021 без ПДВ», що підтверджується платіжним дорученням №600 від 01.02.2021 р., оригінал якого міститься в матеріалах справи.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його:сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Відповідно до статті 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необгрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина З статті 126 цього Кодексу);
За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.10.2019 р. у справі №922/445/19, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 904/1878/19 від12.03.2020 р., № 910/11005/16 від 17.12.2020 р.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 р. у справі № 905/1795/18.
Апеляційний суд зазначає, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 28.01.2021 р. у справі №908/2503/20 в задоволенні позову відмовлено.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.
З матеріалів справи вбачається, що при розгляді справи №908/2503/20 адвокат Коломоєць І.В. брала участь у двох судових засіданнях: 20.01.2021 р. та 28.01.2021 р.
Також, в матеріалах справи містяться письмові заяви Запорізької обласної організації Громадська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів про залучення третіх осіб від 28.01.2021 р. та про долучення доказів від 28.01.2021 р., за підписом адвоката Коломоєць І.В.
Таким чином, загальний розмір вартості правової допомоги, наданої відповідачу у зв`язку з розглядом справи № 908/2503/20 становить 6 000,00 грн., а саме: усна консультація: 1000,00 грн., підготовка заяв про залучення третіх осіб та про долучення доказів: 1000,00 грн. (500,00 грн. за одну заяву) та участь адвоката у двох судових засіданнях: 4000,00 грн. (2 000,00 грн. за одне судове засідання).
Суд першої інстанції, дослідивши подані відповідачем докази в обґрунтування розміру понесених ним витрат на правничу допомогу у цій справі, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи, визнав їх такими, що відповідають умовам укладеного договору, сторонами за цим договором самостійно було визначено фіксований розмір за надані адвокатом послуги, Запорізька обласна організація Громадська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів прийняла послуги адвоката без жодних заперечень, що підтверджується актом виконаних робіт від 01.02.2021 р. за договором про надання правової допомоги №2001/2021 від 20.01.2021 р., а отже надані адвокатом послуги є співмірними з заявленими позовними вимогами та підтверджені належними та допустимими доказами.
Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду Запорізької області для задоволення заяви Запорізької обласної організації Громадська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів від 02.02.2021 р. про стягнення з Гаражно-експлуатаційного кооперативу «Фронтовик» судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн. та зауважує, що за приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Водночас, матеріали справи не містять клопотання ГЕК «Фронтовик» про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, як і доказів неспівмірності понесених витрат.
Щодо тверджень апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно допустив до участі у справі особу – адвоката Коломоєць І.В., оскільки надані цією особою в судовому засіданні 20.01.2021р. документи не відповідали вимогам ст. 60 ГПК України і не свідчили про наявність у неї будь-яких повноважень, то такі твердження грунтуються на допущеній адвокатом в Ордері на надання правничої (правової) допомоги АР № №1034078 технічній описці у зазначенні року його видання та року укладення Договору про надання правової допомоги №2001/2021 від 20.01.2021р..
Так, в ухвалі господарського суду Запорізької області від 20.01.2021р. зазначено, що ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1034078 ЗОО ГО Всеукраїнська спілка автомобілістів виданий на підставі договору про надання правової допомоги № 2001/2021 від 20.01.2020 адвокату Коломоєць Ірині Василівні; та виданий адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально (адреса: 69097, м. Запоріжжя, вул. Ентузіастів, буд. 12, кв. 72); дата видачі ордера - 20.01.20.
Як вбачається з договору № 2001/2021 про надання правової допомоги, договір укладений 20 січня 2021 р. товариством з обмеженою відповідальністю «Адвокатська компанія «КИЇВСЬКА ПРАВОВА ФУНДАЦІЯ» (адреса 69002, м. Запоріжжя, просп. Соборний, буд. 92) в особі директора Коломоєць Ірини Василівни та Запорізькою обласною організацією Громадська організація “Всеукраїнська спілка автомобілістів”.
Отже, у наданих документах (договорі та ордері) є певні невідповідності, щодо дати видачі ордера, зазначення в ньому підстави видачі - договору про надання правової допомоги № 2001/2021 від 20.01.2020, тоді як наданий договір датований 20.01.2021; також відповідачем договір про надання правової допомоги укладено з ТОВ «Адвокатська компанія «КИЇВСЬКА ПРАВОВА ФУНДАЦІЯ», тоді як в ордері АР № 1034078 вказано, що він виданий адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально.
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи наявні документи, що підтверджують повноваження адвоката Коломоєць І.В. на представництво інтересів Запорізької обласної організації Громадська організація “Всеукраїнська спілка автомобілістів” в Господарському суді Запорізької області, а саме копія Договору про надання правової допомоги №2001/2021 від 20.01.2021р. (т. 2 а.с. 215), копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ЗП №001085 від 28.08.2015р. видане Коломоєць Ірині Василівні (т. 2 а.с. 213, 222) та ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1034078 (т. 2 а.с. 222 зв.б.).
За приписами ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 58 Господарського процесуального кодексу України).
У відповідності до ч. 4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Згідно ч. 1-4 ст. 61 Господарського процесуального кодексу України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Підстави і порядок припинення представництва за довіреністю визначаються Цивільним кодексом України, а представництва за ордером - законодавством про адвокатуру. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю або ордером має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви.
Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1)          договір про надання правової допомоги; 2)          довіреність; 3)          ордер; 4)          доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Як встановлено ч. 2 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.
За приписами ч. 3 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.
Рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 № 41 затверджено «Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції».
Згідно п. 2 Положення ордер на надання правової допомоги - письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених Законом України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та іншими законами України.
А відповідно до п. 5 Положення ордер встановленої форми є обов`язковим для прийняття усіма органами, установами, організаціями на підтвердження правомочності адвоката на вчинення дій, передбачених статтею 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Бланки ордерів, згідно затвердженої типової форми, генеруються у відповідному розділі «Особистого кабінету адвоката» на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України www.unba.org.ua слідуючи командам системи (п. 6 Положення).
За приписами п. 2 та 4 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами; складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку.
Колегія суддів наголошує, що допущені адвокатом сторони недоліки в оформленні документів про надання правничої допомоги не вплинули на суть та зміст правовідносин між ними: адвокат Коломоєць І.В. приймала участь в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції в якості представника відповідача, складала та підписувала від імені Запорізької обласної організації Громадська організація “Всеукраїнська спілка автомобілістів” процесуальні документи: заяви, клопотання тощо і заперечень з цього приводу від відповідача не надходило. 
Крім того, матеріали справи № 908/2503/20 не містять письмової заяви Запорізької обласної організації Громадська організація “Всеукраїнська спілка автомобілістів” про обмеження чи припинення представництва адвокатом Коломоєць І.В., а в суді апеляційної інстанції даним адвокатом надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1043022 (т. 3 а.с. 125), що підтверджує відповідні повноваження здійснювати представництво відповідача під час апеляційного перегляду справи та подано відзив на апеляційну скаргу.
Таким чином, апеляційним судом відхиляються доводи в цій частині апеляційної скарги як безпідставні.
За таких умов, твердження, викладені скаржником в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин, підтверджених відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, з огляду на положення ст.ст.74-80, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обгрунтованих підстав для відмови у задоволенні позовних вимог та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.
Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не виявлено.
З урахуванням фактичних обставин справи та норм законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваних рішеннях, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 28.01.2021 та додаткового рішення Господарського суду Запорізької області від 10.02.2021 у справі №908/2503/20.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на апелянта.
Керуючись статтями   269,   275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Гаражно-експлуатаційного кооперативу “Фронтовик” на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.01.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 10.02.2021 у справі №908/2503/20 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 28.01.2021 та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 10.02.2021 у справі №908/2503/20 залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг залишити за Гаражно-експлуатаційним кооперативом “Фронтовик”.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 28.05.2021р.

Головуючий суддя                                                                                В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                           А.Є. Чередко 

Суддя                                                                                           Л.А. Коваль