ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Постанова
Іменем України
4 червня 2021 року
м. Харків
справа № 638/15042/17
провадження № 22-ц/818/3195/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Хорошевського О.М.,
сторони справи:
позивач – Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 21 грудня 2017 року у складі судді Штих Т.В.,
У С Т А Н О В И В:
У жовтні 2017 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (надалі КП «ХТМ») звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 вартості спожитої теплової енергії у період з 01.03.2013 по 31.07.2016 в сумі 14 155, 51 грн., суми інфляційних витрат – 3817, 69 грн., суми трьох відсотків річних – 635, 41 грн. та судового збору у розмірі 1600 грн. (а.с. 2).
Позов мотивований тим, що відповідач зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , користується послугами з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання. У зв`язку з несплатою за послуги теплопостачання у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 14155, 51 за період з 01.03.2013 по 31.07.2016. 
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2017 року позовні вимоги КП "ХТМ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . За період з 01.03.2013 по 31.07.2016 вона не сплатила за послуги опалення та гарячу воду 14 155, 51 грн., що підтверджено розрахунком заборгованості за вказаний період, який наданий позивачем. Згідно зі ст. 68 Житлового кодексу Української РСРС (надалі ЖК України) споживачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги та відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. Тому суд стягнув з відповідача також інфляційні витрати у розмірі 3817, 69 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 635, 41 грн.
Не погодившись з заочним рішенням суду від 21.12.2017, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить змінити заочне рішення суду та позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» задовольнити частково. А саме, зменшити розмір суми, яка підлягає стягненню, до 10 302, 09 грн., відмовити у частині стягнення інфляційних витрат в розмірі 3817, 69 грн. та трьох відсотків річних в сумі 635, 41 грн. Крім того застосувати позовну давність за період заборгованості з 01.03.2013 по 31.08.2014. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, у зв`язку з цим не була обізнана про заочне рішення суду, винесене 21.12.2017. Про вищезазначене судове рішення відповідач дізналась, коли отримала СМС – повідомлення від свого банку про арешт банківських рахунків, відповідно до постанови виконавчої служби. З допомогою сайту « Судова влада» знайшла в реєстрі рішень, заочне рішення суду від 21.12.2017, у зв`язку з чим звернулась до суду першої інстанції з заявою про його скасування. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення. Відповідач уважає, що сума заборгованості повинна бути зменшена, а сума інфляційних витрат та 3 проценти річних не підлягають стягненню. Посилається на те, що у зв`язку з неналежним повідомленням про розгляд справи, вона була позбавлена права подати до суду заяву про застосування строку позовної давності і це призвело до неправильного вирішення справи. Заборгованість за послуги опалення та гарячу воду поза межами позовної давності за період з 01.03.2013 по 07.10.2014 становить 3 853, 42 коп. Так, з застосуванням строків позовної давності період стягнення заборгованості за вимогами позивача становить з 07.10.2014 по 06.10.2017 в розмірі 10 302, 09 грн. Крім того не можливо встановити правильне нарахування інфляційних витрат та 3 процентів річних, згідно розрахунків позивача з застосуванням незрозумілих коефіцієнтів. КП «ХТМ» навмисно не вказує дату , на яку розраховуються інфляційні витрати та 3 проценти річних, що унеможливлює їх перевірку. В розрахунках щодо заборгованості за лютий 2015 року та травень 2015 року позивач неправильно вказав суму заборгованості, а саме відповідно до квитанції від 06.09.2015 за лютий вона сплатила 35, 88 грн, ця сума зазначається в розрахунку заборгованості, як сплачена у травні 2015, що при розрахунку інфляційних витрат значно збільшує суму інфляційних витрат. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Заслухавши доповідь головуючого судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.
Відповідно до п. 4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Судовою колегією та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Викладене підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області від 27.10.2017 (а.с. 12).
За період з 01.03.2013 до 31.07.2016 відповідачка не сплатила за опалення та гарячу воду 14155,51 грн, що підтверджено відомістю нарахування та оплат за теплову енергію з врахуванням періода сплати ( а.с. 3-4).
Також за вищезазначений період позивачем нараховано інфляційні витрати в сумі 3 817 грн 69 коп. та 3 проценти річних в розмірі 635, 41 грн., що підтверджується відомістю нарахувань інфляційних витрат та трьох процентів річних (а.с. 5).
Судова колегія погоджується з доводами апелянта стосовно порушення судом першої інстанції процесуальних норм права з таких підстав.
Відповідно частин 1, 4 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт посилається на те, що заочний розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без її участі, оскільки вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, у зв`язку з чим не змогла скористатись своїм правом на подання заяви про застосування позовної давності. 
Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Порядок виклику та вручення судових повісток визначено статтями 128, 130 ЦПК України.
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Згідно з частинами першою-шостою статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи.
За змістом пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п.п. 1,3 ч.8 ст. 128 ЦПК України). 
За змістом висновків Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі №296/9824/19 (провадження №61-13685св20).
Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення ОСОБА_1 про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні, оскільки рекомендовані повідомлення про судові засідання на 22 листопада 2017 року, 11 грудня 2017 року, 21 грудня 2017 року повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання» та « за не запитом» (а. с. 16, 19, 29), що не свідчить ні про відмову сторони від одержання відправлення, ні про її незнаходження за адресою, повідомленою суду. 
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 128, 130 ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції порушив право позивача знати про час і місце судового засідання, що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічна правова позиція викладена у  постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/4508/16 .
З огляду на вищевикладене судова колегія уважає, що наявні передбачені п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України підстави для скасування заочного рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, на час виникнення спірної заборгованості регулювалися Законом України № 1875-ІV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон №1875-ІV), що діяв на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону №1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону № 1875-ІV передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
За визначенням, наданим у пункті першому статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.
Судом установлено і ОСОБА_1 не заперечувала, що має заборгованість перед КП «ХТМ» за сплату комунальних послуг. Тому судова колегія вважає, що вимоги КП «ХТМ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги підлягає задоволенню. 
Разом з тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 поставила питання про застосування до позову КП «ХТМ» наслідків спливу строків позовної давності і вважала у зв`язку з цим, що заборгованість належить зменшити до 10 302 грн 9 коп. Послалася на те, що з позовною заявою КП «ХТМ» звернулося 06.10.2017, а заборгованість з неї просить стягнути за період з 01.03.2013 по 31.07.2016. 
Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частиною першою статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).
Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення (стаття 267 ЦК України).
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення учасникам справи рівних можливостей у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, складовими яких є закріплені у цивільному процесуальному законодавстві принципи рівності і змагальності сторін.
Відповідач, який не був у відповідності до вимог процесуального законодавства належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належним чином відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення.
У разі відмови судом першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Та обставина, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у судовому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року № 14-59цс18, згідно з яким Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше висловлених Верховним Судом України висновків щодо неможливості вирішення апеляційним судом заяви про застосування позовної давності, яка подана особою, що не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції.
Судовою колегіє установлено, що ОСОБА_1 заявляла про застосування наслідків спливу строків позовної давності в заяві про перегляд заочного рішення від 27.01.2012 (а.с. 34-36). Заява ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.02.2021 була залишена без задоволення (а.с. 45). Тому заявлене відповідачем клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності, викладене в апеляційній скарзі, підлягає розгляду Харківським апеляційним судом під час апеляційного перегляду справи. 
Матеріалами справи підтверджено, що в поданому 06.10.2017 позові КП «ХТМ» просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги за період з 01.03.2013 по 31.07.2016 (а.с. 2). Про існування свого порушеного права на отримання сплати за надані послуги, починаючи з березня 2013 року, КП «ХТМ» знало з квітня 2013 року. Але з позовом звернулося 06.10.2017, з пропуском строку позовної давності відносно окремих платежів. Тому в задоволенні вимог про стягнення заборгованості з 01.03.2013 по 06.10.2014 належить відмовити. Стягненню підлягає лише сума заборгованості за період з 07.10.2014 по 31.07.2016. Згідно з наданим КП «ХТМ» та апелянтом розрахунками, заборгованість ОСОБА_1 за надані позивачем послуги за вказаний період складає 10302 грн. 9 коп. 
Доводи апелянта щодо неправильного розрахунку інфляційних витрат та трьох процентів річних не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції. 
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Посилаючись на неправильне зарахування часткової оплати заборгованості за гарячу воду за лютий 2015 року, що, на її думку, значно вплинуло на розрахований позивачем розмір інфляційних втрат та 3% річних, ОСОБА_1 не надала суду власного розрахунку зазначених сум. 
З урахуванням вищезазначеного та положень частини 2 статті 625 ЦК України вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості із урахуванням 3% річних від простроченої суми в розмірі 635, 41 грн. та індексу інфляції в розмірі 3817, 69 грн. є правомірними.
З огляду на викладене, судова колегія вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, заочне рішення - скасувати, винести нову постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги КП «ХТМ» в урахуванням позовної давності, стягнути з відповідача заборгованість за період 07 жовтня 2014 року по 31 липня 2016 року у розмірі 10 302 грн. 09 коп., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 635, 41 грн. та інфляційні витрати в розмірі 3817, 69 грн.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , позов КП «ХТМ» визнаний обґрунтованим на 79,29 %. При подачі позовної заяви КП «ХТМ» сплатило 1600 грн судового збору (а.с. 1). Тому з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» належить стягнути 1268 грн 64 коп. (1600*0,7929) судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви. 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена на 46,39%, при подачі апеляційної скарги вона сплатила 1071,36 грн (а.с. 54). Тому з КП «ХТМ» на користь відповідача належить стягнути 529 грн 14 коп. судового збору. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2017 року – скасувати, ухвалити нову постанову.
Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період 07 жовтня 2014 року по 31 липня 2016 року у розмірі 10 302 (десять тисяч триста дві) гривні 9 (дев`ять) копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» інфляційні витрати в розмірі 3817 (три тисячі вісімсот сімнадцять) гривень 69 (шістдесят дев`ять) копійок та три відсотки річних в розмірі 635 (шістсот тридцять п`ять) гривень 41 (сорок одна) копійка.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» 1268 (одну тисячу двісті шістдесят вісім) гривень 64 (шістдесят чотири) копійки судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви.
Стягнути з комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судові 529 (п`ятсот двадцять дев`ять) гривень 14 (чотирнадцять) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку у випадках, встановлених частиною третьою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 4 червня 2021 року.

Головуючий    О.Ю. Тичкова

Судді    О.В. Маміна

О. М. Хорошевський