ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/2432/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  02 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:                                                                          Чаку Є.В.
суддів:                                                                                                            Федотова І.В., Мєзєнцева Є.І.
секретаря судового засідання                                         Ковтун К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження)  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення суми недоотриманої суддівської винагороди, 
                                                         В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - відповідач 1), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік», у період з 04.12.2018 року по 24.12.2018 року; стягнення з Державної судової адміністрації України на користь позивача суму недоотриманої суддівської винагороди; зобов`язання відповідача 1 починаючи з 25.12.2018 року здійснювати нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому первинною редакцією Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІІ, виходячи із посадового окладу судді у 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний період.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 04.12.2018 року по 24.12.2018 року суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, розрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 року №2246-VIII. Стягнуто з Окружного адміністративного суду міста Києва на користь позивача суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 04.12.2018 року по 24.12.2018 року включно у розмірі 38827,80 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів. Зобов`язано Окружний адміністративний суд м. Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 25.12.2018 року по 31.12.2019 року у розмірі, встановленому первинною редакцією Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, виходячи  із  посадового окладу судді у 15 мінімальних заробітних плат,  з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік. В іншій частині позовних вимог відмовити.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя місцевого суду повинен отримувати суддівську винагороду в розмірі прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 року, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат після набрання чинності цим Законом.  З огляду на викладене апелянт вважає, що  розмір суддівської  винагороди, який був нарахований та виплачений позивачу у вказаний період, відповідає вимогам закону.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.
Клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату чи про розгляд справи за участі представників сторін до суду не надходило.
Враховуючи те, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України  неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов`язковою, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.
Судове засідання проведено без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно  скасувати, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з указом Президента України від 24.07.2008 року № 667/2008 ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду строком на 5 років. 
На підставі  указу Президента України від 31.03.2010 року № 466/2010 його переведено на роботу на посаді судді Окружного адміністративного суду міста Києва у межах п`ятирічного строку, у подальшому постановою Верховної Ради України від 16.05.2013 року №249-VІІ його обрано суддею безстроково.
Відповідно до наказу Голови суду Окружного адміністративного суду м. Києва № 27/К від 19.01.2012 «Про надання допуску до державної таємниці судді ОСОБА_1.» судді ОСОБА_1.  було надано  доступ до секретної інформації в обсязі, необхідному для своєчасного і якісного виконання службових обов`язків.  Також, з 18.01.2012 вирішено виплачувати позивачу  щомісячну доплату за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі 10 %.
З 06.04.2015 року згідно із наказом Голови Окружного адміністративного суду м. Києва № 82/К від 06.04.2015 року «Про встановлення щомісячної надбавки за науковий ступінь судді ОСОБА_1 » позивачу  було встановлено щомісячну доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук у розмірі 15 відсотків посадового окладу.
З 25.11.2018 року згідно з наказом Голови суду Окружного адміністративного суду м. Києва № 238/К від 03.12.2018 року «Про встановлення надбавок за вислугу років» позивачу з  було встановлено доплату за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу (стаж судді становить 15 років).
Позивач на час виникнення спірних правовідносин не пройшов кваліфікаційного оцінювання суддів відповідно до вимог  Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.
Згідно наявного у матеріалах справи розрахунку суддівської винагороди позивача за грудень 2018 року нарахована суддівська винагорода  судді ОСОБА_1 за  період 04.12.2018 року по 24.12.2018 року становила 34887,60 грн.
Вказана суддівська винагорода позивача у грудні 2018 року вираховувалась із розрахунку посадового окладу в розмірі 26430 грн. (15 *1762 грн.), тобто виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01  січня 2018 року.
Вважаючи, що обрахунок суддівської винагороди здійснено не у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції зазначив, що Окружний  адміністративний суд міста Києва протиправно не здійснив нарахування та виплату позивачу у період з 04.12.2018 року по 24.12.2018 року суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, розрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 року №2246-VIII.
Також, суд першої інстанції вказав, що наявні підстави для зобов`язання Окружний адміністративний суд м. Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 25.12.2018 року по 31.12.2019 року у розмірі, встановленому первинною редакцією Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, виходячи із посадового окладу судді у 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом Про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів, враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові по зразковій справі №200/9195/19-а, зазначає наступне.
Відповідно до  статті 130 Конституції України  держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частинами другою та третьою  статті 129 Закону № 2453-VI  визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року  6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року  8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року  10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року  15 мінімальних заробітних плат.
Законом України від 19 грудня 2013 року № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виключено положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року  12 мінімальних заробітних плат).
Законом № 192-VIІІ  було викладено в новій редакції  Закон № 2453-VI, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
30 вересня 2016 року набрав чинності  Закон № 1402-VIII, частинами першою та другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною третьою  статті 135 Закону № 1402-VIIІ  було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат  судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат  судді Верховного Суду.
Водночас  Законом № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, частину третю  статті 135 Закону № 1402-VIIІ  було викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду  50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду  75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року».
Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього  пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування») було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто  Законом № 1402-VIII), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень  Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  .
Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень  Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41  45, сторінка 529; 2015 рік, № 18  20, сторінка 132 з наступними змінами).
Згідно із частиною першою  статті 133 Закону № 2453-VI  (у редакції  Закону № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом,  Законом України «Про Конституційний Суд України»  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Як уже зазначалося вище, частиною третьою  статті 133 Закону № 2453-VI  у редакції  Закону № 192-VIІІ  було визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
06 грудня 2016 року був прийнятий  Закон № 1774-VIII, що набрав чинності 01 січня 2017 року.
Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Згідно з пунктом 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), положення частини третьої  статті 133 Закону № 2453-VI  у редакції  Закону № 192-VIII, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду складає 10 мінімальних заробітних плат. Конституційний Суд України зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року  6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року  8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року  10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року  12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року  15 мінімальних заробітних плат».
Визнаючи неконституційним положення частини третьої  статті 133 Закону № 2453-VI, Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного  Закону  щодо розміру посадового окладу, унаслідок яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв`язку із цим у  Рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України  вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.
Отже внаслідок прийняття  Конституційним Судом України Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018  розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим Рішенням законної сили, оскільки величина посадового окладу змінилася з 10 на 15 мінімальних заробітних плат.
Однак, як уже зазначалося, 06 грудня 2016 року був прийнятий  Закон № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року та установив, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Законом № 1402-VIIІ  у редакції  Закону № 1774-VIII  (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) визначено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
Як свідчить зміст  Закону № 1774-VIII, цим Законом вносилися зміни до низки законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів  та заробітної плати працівників та інших виплат.
Вказаним приписом законодавець заборонив застосовувати розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, у тому числі й суддів.
Водночас пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII законодавець передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі  прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.
З прийняттям  Закону № 1774-VIII  в Україні змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.
Таким чином, законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.
Положеннями частини першої  статті 8 Закону України «Про оплату праці»  передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові по зразковій справі від 04 листопада 2020 року у справі 200/9195/19-а, в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого  статтею 8 Закону України «Про оплату праці», прийнято  Закон № 1774-VIIІ, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати.
Перехід на нову розрахункову величину неоподатковуваний мінімум доходів громадян замість мінімальної заробітної плати фактично не погіршив рівня суддівської винагороди для суддів, що її отримували за  Законом № 2453-VI. На момент набрання чинності  Законом № 1774-VIIІ  суддівська винагорода на підставі положень  Закону № 1402-VIII  ще не виплачувалася. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує відсутність негативного впливу на рівень матеріального забезпечення суддів, який є складовою їхньої незалежності, від зміни розрахункової величини у цій ситуації.
Закон № 1774-VIII, який передбачає такий порядок розрахунків, прийнятий у часі пізніше  від Законів № 2453-VI  та  № 1402-VIII, і фактично такий перехід на іншу розрахункову величину не призвів до зменшення розміру суддівської винагороди у грошовому виразі.
Оскільки розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини  Законом № 1774-VIII  у грошовому виразі не зменшився, суд дійшов висновку про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін.
На час існування спірних правовідносин пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому відповідач правомірно керувався його положеннями.
На підставі викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, незалежно від причин його непроходження, суддівська винагорода виплачувалася в порядку та розмірах, які діяли до набрання чинності  Законом №1402-VIIІ.
Тобто право на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному  Законом № 1402-VIIІ, мають судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Водночас перебування судді в процесі кваліфікаційного оцінювання (у випадку його незавершення) не наділяє останнього правом на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному  Законом № 1402-VIIІ, оскільки ще не свідчить про успішне проходження ним кваліфікаційного оцінювання.
Отже, відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.
За приписами  ч. 1  ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 КАС України.
З огляду на встановлені обставини і правове регулювання, враховуючи висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що нараховуючи і виплачуючи позивачу суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.
Виходячи з викладеного, відсутні підстави для задоволення позову.
Отже, оскаржуване рішення прийнято із помилковим застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, та спростовують висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, призвело до помилкового вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення суми недоотриманої суддівської винагороди відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Є.В. Чаку
          
          Судді:                                                                                          І.В. Федотов

                                                                                                    Є.І. Мєзєнцев