КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
Єдиний унікальний номер справи: 361/6253/19          Головуючий у суді першої інстанції: Петришин Н.М.
Номер провадження: 22-ц/824/873/2021                        Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П., 
суддів: Білич І.М., Іванченка М.М.,
при секретарі Перебитюку А.М.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від10 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, - 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У Броварський міськрайонний суд Київської області звернувсяОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.
В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_3 посилався на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1 . 
У будинку, з 29 листопада 2018 року він тимчасово зареєстрував місце проживання свого колишнього зятя - ОСОБА_2 , та дозволив йому тимчасово проживати у будинку. 
В подальшому, 18 квітня 2019 року дочка позивача - ОСОБА_4 зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 . Після цього, відповідач почав вести себе неадекватно, між ним та членами сім`ї позивача постійно виникають суперечки, ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, наносить йому та членам сім`ї, своїм дітям тілесні ушкодження, що робить неможливим проживання із ним в одному будинку. 
На його зауваження щодо зупинення противоправних дій, порушень правил проживання, порушення громадського порядку, ОСОБА_2 не реагує, починає сваритися, ображає позивача та членів його сім`ї. 
Позивач вказав, що ОСОБА_2 з ним спільним побутом не пов`язаний, спільне господарство не веде, не є членом його сім`ї, договір про порядок користування будинком та проживання у будинку не укладав. 
Вказав, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні будинком. Щоб зупинити його противоправні дії, доводиться систематично викликати поліцію. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 відмовляється у добровільному порядку звільнити його будинок та знятися з реєстрації, ОСОБА_3 просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2020 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядкую В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від10 вересня 2020 рокускасувати та ухвалити у справі нове рішення. яким позовні вимоги задовольнити.
Апелянт зазначив, що відмовивши йому у задоволенні позову, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, зокрема, щодо права власності.
Також, посилався на те, що при розгляді справи, Броварський міськрайонний суд Київської області проігнорував факт того, що він є єдиним власником будинку та надав згоду лише на тимчасову реєстрацію ОСОБА_2 .
Окрім цього вказав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі та показам свідків, допитаних в суді першої інстанції.
ОСОБА_3 вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що відповідач є членом сім`ї позивача, оскільки на момент реєстрації ОСОБА_2   у будинку шлюб між донькою позивача та ОСОБА_2 був розірваний.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просив, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2020 року без змін.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка АДРЕСА_1 , на підставі державного акту на право приватної власності, серія та номер ІІІ-КВ № 014363, виданий 28 грудня 2001 року Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 12).
ОСОБА_3 , з 06 липня 2018 року є власником будинку АДРЕСА_1 . 
Право власності на будинок зареєстроване на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер КС141181730076, видана 22 червня 2018 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Київській області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №130102599 від 09 липня 2018 року. (а.с. 13)
Також, 20 червня 1997 року ОСОБА_6 (дочка позивача) та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 240. Після укладення шлюбу прізвище ОСОБА_2 змінено на ОСОБА_2 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2018 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 розірваний. Рішення набрало законної сили (а.с. 14).
За час шлюбу у них народилося 10 дітей: донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; донька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; донька ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; син ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; син                  ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; син ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; син ОСОБА_14 ,   ІНФОРМАЦІЯ_8 ; донька ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; син ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , що підтверджується свідоцтвами про народження ( а.с. 16-24).
Відповідно до будинкової книги, ОСОБА_2 з 29 листопада 2018 року зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 . (а.с. 29).
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 18 квітня 2019 року уклали шлюб, який зареєстрований Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 62. Після укладення шлюбу прізвище ОСОБА_2 змінено на ОСОБА_18 (а.с. 26).
Відповідно до довідки № 1408 від 03 липня 2019 року виданої Виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, ОСОБА_3 , на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 . На житловій площі зареєстровані та проживають: ОСОБА_3 - власник; ОСОБА_19 - дружина; ОСОБА_20 - донька; ОСОБА_2 . 
З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24 липня 2019 року, вбачається, що 17 травня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесене кримінальне провадження: 12019110130001413, за заявою потерпілої ОСОБА_20 , за ч. 1 ст. 125 КК України, з якого вбачається, що 16 травня                   2019 року в період часу з 14 годин 00 хвилин до 15 годин 00 хвилин ОСОБА_2 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин наніс тілесні ушкодження ОСОБА_20 (а.с. 31).
Як вбачається з виписки «Броварської багатопрофільної клінічної лікарні» з історії хвороби № 8326 від 16 травня 2019 року, ОСОБА_20 з 17 травня 2019 року по 27 травня 2019 року знаходилася на стаціонарному лікуванні з діагнозом: ЗЧМТ, забій м`яких тканин голови, тулуба, струс головного мозку, травми побутові побив чоловік (а.с. 32).
Відповідно до довідки «Броварської багатопрофільної клінічної лікарні»                     № 3527 від 16 травня 2019 року, куди ОСОБА_5 звертався 16 травня 2019 року, діагноз: укушена рана лівої вушної раковини, вид травми - кримінальна (а.с. 33).
Згідно з висновком експертного дослідження № 043-511-2019 від                          20 травня 2019 року Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, при судово медичному дослідженні у ОСОБА_5 мали місце тілесні ушкодження: а) травматичний дефект (ампутація) частини вушної раковини в проекції третини завитка з переходом на мочку, що складає близько 1,75 см.кв, (що відповідає менш ніж 1/3 від загальної площі вушної раковини); б) синці в правій виличній ділянці, на передній поверхні шиї по середній лінії в нижній третині, в правій підключичній ділянці, в лівій підключичній ділянці; в) садна на передній поверхні лівого плеча в нижній третині, на передній поверхні лівого передпліччя в нижній третині. Дані тілесні ушкодження у п.а) за ступенем тяжкості, відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Кожне з вказаних тілесних ушкоджень у п.б), п.в) відносяться до легкого тілесного ушкодження. Характер та морфологія виявленого ушкодження у п.а) свідчать про те, що воно утворилось внаслідок укусу зубами; характер та морфологія виявлених ушкоджень у п.б), п.в) свідчать про те, що вони утворились внаслідок травматичної дії тупими предметами, характерні властивості яких в ушкодженнях не відобразились; за давністю можуть відповідати вказаному терміну (а.с. 34-35).
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24 липня 2019 року, встановлено, що 09 липня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесене кримінальне провадження: 12019110130001933, за заявою потерпілої ОСОБА_10 , за ч.1 ст.125 КК України, в якому вказано, що    21 червня 2019 року приблизно о 20 годин 00 хвилин до 15 годин 00 хвилин невстановлена особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_10 (а.с. 36).
З довідок про реєстрацію місця проживання особи встановлено, що                    ОСОБА_2 був зареєстрований з 22 березня 2002 року у будинку АДРЕСА_1 а з                   29 листопада 2018 року зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 за цією ж адресою                 (а.с. 89, 90).
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася                  17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року                               № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Права власника жилого будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та                 ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Одночасно, згідно вимог ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Частиною другою статті 64 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.
Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (стаття 157 ЖК Української РСР).
Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява                            № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Положення статті 156 ЖК Української РСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником квартири за умови збереження права власності на квартиру цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
Однак, виселення через неможливість спільного проживання (ст. 116 ЖК України) може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.
У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від                     12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому, незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.
Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.
Таким чином, законодавством України встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 2002 року проживав разом із позивачем у будинку АДРЕСА_2 , а з 2003 року подружжя ОСОБА_2 почало проживати у новозбудованому будинку. Отже, відповідач постійно проживав у житловому будинку АДРЕСА_3 і продовжував проживати після оформлення паравовстановлючих документів на будинок та після розірвання шлюбу з донькою позивача. 
Учасниками справи вказані обставини не заперечуються. 
Як вбачається з матеріалів справи, після реєстрації будинку у встановленому законом порядку, відповідач зареєстрував своє місце проживання у спірному будинку зі згоди позивача. 
Посилання апелянта на те, що він надав згоду лише на тимчасову реєстрацію відповідача є необґрунтованими, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. 
З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що висновок Броварського міськрайонного суду Київської області про те, щовідповідач заселився та проживав у будинку, як член сім`ї позивача, а саме - чоловік доньки є обґрунтованим та підтверджується матеріалами справи.
Судом встановлено, що після розірвання шлюбу, між сторонами дійсно погіршились стосунки та виникають конфлікти.
Проте, апелянтом не надано доказів здійснення щодо ОСОБА_2 заходів попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ, а також заходів громадського впливу.
Сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача.
Доказів того, що відповідач чинить ОСОБА_1 будь-які перешкоди у користуванні належним йому будинком, матеріали справи не містять.
Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами фактично склалися відносини, які регулюються ст.156 ЖК України та ст.ст.405, 406 ЦК України.
При цьому, позивачем не доведено наявність підстав для припинення у відповідача права на користування спірним житловим приміщенням та порушення відповідачем прав позивача, як власника житла, тому відсутні підстави для задоволення позову.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо обмеження права ОСОБА_1 у користуванні належним йому майном з боку ОСОБА_2 та щодо відсутності у ОСОБА_2 законних підстав для проживання у спірному будинку зводяться до переоцінки позивачем наявних у матеріалах справи доказів. Належна оцінка таким доводам надана судом першої інстанції, з висновками якого суд апеляційної інстанції погоджується.
Наведені у позовній заяві та у апеляційній скарзі доводи щодо позбавлення позивача вільного користування власним майном, оскільки відповідач перешкоджає йому у користуванні власністю на свій розсуд, не заслуговують на увагу, так як, матеріали справи не містять доказів на підтвердження будь-яких перешкод у позивача на користування своєю власністю.
При цьому, колегія суддів погоджується, що покази свідків, надані суду першої інстанції зводяться до підтвердження існування конфлікту, який пов`язаний із розірванням шлюбу між відповідачем та його дружиною, та бажанням позивача виселити відповідача із займаного будинку. Свідки вказали на неможливість позивачу користуватися погребом та гаражем, проте не надали пояснень щодо конкретних подій, за яких відповідач перешкоджав позивачу користуватись вказаними надвірними спорудами.
За таких обставин, висновок Броварського міськрайонного суду Київської області про те, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними та не підлягають задоволенню є правильним та ґрунтується на вимогах закону.
Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Броварського міськрайонного суду Київської області та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
З огляду на наведене, при вирішенні вказаної цивільної справи, Броварським міськрайонним судом Київської області правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст. ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від10 вересня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                                         О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                                       І.М. Білич 

                                                                                                                                М.М. Іванченко