ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/896/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  31 травня 2021 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві, треті особи: Державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Диких О.О., Печерська районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання незаконною та скасування податкової вимоги,
ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві (далі - ГУ ДФС у м. Києві, відповідач) про визнання незаконною та скасування податкової вимоги, в якому просила:
- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 №Ф-264923-17 У.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про безпідставність прийняття відповідачем оскаржуваної вимоги, оскільки недоїмка зі сплати єдиного внеску нарахована контролюючим органом у період коли підприємницька діяльність не здійснювалася та зумовлена виключно тим, що органи податкової служби вчасно не внесли інформацію про зняття фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з податкового обліку.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 адміністративний позов задоволено:
- визнано протиправною та скасовано податкову вимогу ГУ ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 №Ф-264923-17.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ГУ ДФС у м. Києві подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.
На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідач, зокрема зазначає, що позивач у встановленому законом порядку не припинила свою реєстрацію як фізичної особи-підприємця, тому вона є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
За даними, наявними в інформаційній системі ГУ ДПС у м. Києві ОСОБА_1 з 02.09.2003 по 12.12.2019 перебувала на обліку як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування.
Згідно з інтегрованою карткою платника податків - ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску за період січень-грудень 2017 року у розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць та щоквартальні нарахування за І квартал 2018 року - ІІІ квартал 2019 року як фізичній особі-підприємцю, що перебувала загальній системі оподаткування.
Ураховуючи зазначене, недоїмка, яка обліковується в інтегрованій картці позивача підлягає сплаті на загальних підставах.
При цьому, на думку апелянта, посилання позивача на те, що вона не займалася підприємницькою діяльністю є безпідставними, оскільки в силу частини 12 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року № 2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ), єдиний соціальний внесок підлягає сплаті незалежно від здійснення підприємницької діяльності та фінансового стану платника. 
Крім того, припинення підприємницької діяльності пов`язано з позбавленням статусу підприємця внаслідок внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру і саме з цієї дати фізична особа-підприємець перестає бути платником єдиного внеску. 
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ГУ ДФС у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 №Ф-264923-17, якою визначено, що станом на 30.04.2019 заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 21030,90 грн.
Вважаючи таку вимогу про сплату боргу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка не отримувала дохід від неї. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача відсутній обов`язок сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, як фізична особа-підприємець, за умови, що у цей період вона була найманим працівником, з огляду на що оскаржувана вимога податкового органу підлягає скасуванню.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VІ).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Як визначено пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. 
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. 
При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону).
Предметом спору в цій справі є оцінка правомірності формування вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску (ЄСВ) з огляду на наявність у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ в мінімальному розмірі, який протягом періоду за який нарахований такий борг був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ в сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово вирішував зазначене питання.
У постановах від 27.11.2019 (справа №160/3114/19), від 04.12.2019 (справа №440/2149/19), від 23.01.2020 (справа №480/4656/18) висловлено правову позицію, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. 
Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. 
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення в передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соцстрахування. 
З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. 
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою й зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), вона є застрахованою особою, а платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, при цьому мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний. 
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи частини п`ятої статті 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас як убачається з апеляційної скарги відповідача, вона не містить доводів, які б свідчили про наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції.
Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно з свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) з 26.08.2003 була зареєстрована як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 ). 
17 жовтня 2005 року позивачем подано до Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва заву про зняття з обліку платника податків.
12 грудня 2019 року підприємницька діяльність позивача припинена, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №20700060003003452. 
Поряд з цим установлено, що відповідно до наказу №52-к від 14.08.2006, позивача прийнято на роботу Київської міської клінічної лікарні №17 з 16.08.2006. 
Згідно з відміткою в трудовій книжці ОСОБА_1 , наявній в матеріалах справи, остання станом на 26.11.2019 працює в Київській міській клінічній лікарні №17.
Таким чином, позивачем доведено належними та достатніми доказами факт сплати за неї роботодавцем внесків з ЄСВ у період 2017 - 2019 років, обов`язок по утриманню та перерахуванню до бюджету яких покладено на останніх, що свідчить про безпідставне визначення позивачеві недоїмки та формування вимоги про її сплату. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що апелянтом не заперечується факт сплати ЄСВ за ОСОБА_1 у вказаний вище період її роботодавцем, проте відповідач наполягає на необхідності сплати ЄСВ і позивачем, що призведе до подвійної сплати ЄСВ, і суперечитиме меті збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що оскаржувана вимога прийнята податковим органом всупереч положенням чинного законодавства, оскільки зумовлює виникнення у позивача обов`язку з подвійної сплати єдиного внеску.
Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вони не спростовують висновків суду і апелянт, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини другої статті 77 КАС України, не довів тих обставин, на які він посилається, а судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону. 
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу частини 5 статті 328 КАС України оскарженню не підлягає. 

Головуючий    суддя                                                    І.О.Лічевецький 

            суддя                                                   В.П.Мельничук 

            суддя                                                   О.М.Оксененко