Постанова                                                
іменем України
1 червня  2021 року
м. Київ
справа № 473/4840/18
провадження № 51-3399км 20

Верховний Суд колегією суддів Першої  судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 , 
в режимі відеоконференції
засудженого                                   ОСОБА_6 ,
захисника                                        ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого                  ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Херсонського апеляційного суду від 24 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                            № 1201815019001806,  за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, уродженця с. Фрунзе Доманівського району Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , у силу статті 89 Кримінального кодексу України                (далі – КК), такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 27, частиною 2 статті 15, частиною 2 статті 194 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 травня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 3 статті 27, частиною 2 статті 15 частиною 2 статті 194 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати на користь держави та 700 грн на користь потерпілого ОСОБА_9 та вирішено питання з речовими доказами.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він у невстановлений час з метою залякування мешканців с. Актове Вознесенського району Миколаївської області ОСОБА_9 та його дружини ОСОБА_10 заготував запальну суміш, яка є сумішшю зміненого світлого нафтопродукту легкодистилятних (бензинових) фракцій у скляних пляшках з-під мінеральної води «Боржомі» ємністю 0,5 л кожна, які помістив та став зберігати у багажнику автомобіля «CherryQQ», д.н.з. НОМЕР_1 .
З метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_6 , організовуючи вчинення злочину, підшукав безпосередніх виконавців злочину:  ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 , які під час зустрічі, що відбулася 21 вересня 2018 року в період часу з 21:00 до 23:00 в автомобілі ОСОБА_6 під час руху від вулиці Будівельників у м. Вознесенську до вулиці Туристичної в с. Актово, погодились із запропонованим планом вчинення злочину шляхом підпалу домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_2 , який належить потерпілому та членам його родини, таким чином вступили в злочинну змову між собою.
Отже, заготувавши знаряддя вчинення злочину - запальну суміш, розробивши план його вчинення, підшукавши безпосередніх виконавців й керуючи їхніми діями відповідно до розробленого злочинного плану, ОСОБА_6 виступив у ролі організатора злочину.
22 вересня 2018 року близько 00:10, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб із                    ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , керуючи їхніми діями відповідно до розробленого ним плану, на автомобілі марки «Cherry QQ» під керуванням ОСОБА_6 прибули в с. Актове, де зупинились неподалік місця мешкання ОСОБА_14 та почали вичікувати зручну нагоду для вчинення даного злочину.
Приблизно о 00:20, ОСОБА_6 , виконуючи роль організатора вчинення злочину, дістав з багажника п`ять заздалегідь заготовлених пляшок з горючою сумішшю, які передав виконавцям злочину, а саме ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 , по дві пляшки кожному, при цьому сам залишився за кермом автомобіля, спостерігаючи за навколишньою обстановкою та з метою забезпечення швидкого відбування з місця скоєння злочину після його завершення.
Далі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , виконуючи свою роль співвиконавців, реалізуючи спільний умисел, спрямований на знищення або пошкодження чужого майна, усвідомлюючи, що ринкова вартість домоволодіння є великою, підійшли до паркану домоволодіння АДРЕСА_2 і вчинили закінчений замах на підпал житла ОСОБА_9 та членів його родини. Так, ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , взяли в кожну руку по одній пляшці із запальною сумішшю, а ОСОБА_12 за допомогою запальнички підпалив фітилі пляшок, що перебували в руках ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , викинув надану йому пляшку із запальною сумішшю та залишився біля автомобіля, спостерігаючи за навколишньою обстановкою.
Після цього ОСОБА_11 та ОСОБА_13 швидко підбігли до паркану домоволодіння ОСОБА_9 та кинули палаючі пляшки у двір, після чого повернулися до автомобіля.
Упевнившись, що внаслідок їхніх умисних, узгоджених дій, спрямованих на знищення або пошкодження майна потерпілих, здійнялося полум`я, яке охопило паркан та подвір`я будинку, розраховуючи, що під дією високих температур відбудеться загоряння всього житлового будинку та буде знищено зазначене чуже майно, ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 вчинили всі заздалегідь обумовлені дії відповідно до досягнутого з розподілом ролей умислу, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, після чого на автомобілі під керуванням ОСОБА_6 залишили місце вчинення злочину.
Проте попри виконання обвинуваченими усіх дій, які вони вважали необхідними для доведення злочину до кінця, знищення або пошкодження майна ОСОБА_9 у великих розмірах, зокрема житлового будинку та господарських споруд, розташованих на подвір`ї, загальною вартістю 224 530 грн, не відбулось з причин, які не залежали від їх волі, оскільки потерпілим вдалося своєчасно загасити пожежу.
Суд кваліфікував дії ОСОБА_6 за частиною 3 статті 27, частиною 2 статті 15, частиною 2 статті 194 КК як організація вчинення закінченого замаху на умисне знищення або пошкодження чужого майна у великих розмірах, вчинене шляхом підпалу.
Розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_15 суд апеляційної інстанції задовольнив скаргу прокурора та 24 вересня 2020 року постановив новий вирок, яким вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 травня 2020 року скасував у частині призначеного ОСОБА_6 покарання і  призначив ОСОБА_6 покарання за частиною 3 статті 27, частиною 2 статті 15, частиною 2 статті 194 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 визначено обчислювати з часу затримання в порядку виконання вироку.
Зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 22 вересня 2018 року по 20 березня 2019 року.
У решті вирок районного суду стосовно ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі та доповненнях до неї захисник просить змінити вирок та призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі. При цьому вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки, на думку захисника, в основу обвинувачення покладено показання осіб, які було отримано шляхом їх катування цивільними особами – фермерами у присутності працівників поліції, одразу після їх затримання.
Тобто захисник у своїй касаційній скарзі вказує на те, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись з вироком місцевого суду, не надав правової оцінки доказам, які безпосередньо вказують на катування та жорстке поводження з особами, які під тиском правоохоронних органів надали показання, які було покладено в основу обвинувального вироку.
Крім того, захисник зазначає, що його підзахисний частково визнав себе винуватим,  однак його дії хоч і містять ознаки будь-якого діяння, передбаченого Кримінальним кодексом України, але через малозначність не становлять суспільної небезпеки, тобто такі дії не заподіяли і не могли заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.
У касаційній скарзі засуджений підтримує доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, та надає свою версію розвитку подій під час вчинення кримінального правопорушення.  При цьому зазначає, що він не був організатором цього злочину, заздалегідь не заготовляв пляшок із запальною сумішшю та не знав раніше потерпілих, а тому не мав умислу завдати шкоди їхньому майну, разом із тим вказує на те, що його дії носять більш хуліганські мотиви, ніж намір знищити майно потерпілих.
Крім того, засуджений зазначає, що ті показання, які ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 надавали в судовому засіданні, слід визнати недопустимими доказами, оскільки  відповідно до вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2020 року (справа №473/5169/19) між ними  та прокурором була затверджена угода про визнання винуватості і кожен із співучасників злочину ( ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 ) був звільнений від відбування покарання, а тому в разі зміни їх показань прокурор, який чинив на них тиск та погрожував їм, може оскаржити вказаний вирок.
Тобто, на думку засудженого, показання ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та                     ОСОБА_12 отримані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і суд неправомірно послався на них під час постановлення обвинувального висновку.
У прохальній частині касаційної скарги засуджений просить змінити вирок апеляційного суду та призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, оскільки вважає, що суд апеляційної інстанції призначив занадто суворе покарання не звернув уваги на його вік, матеріальний стан.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та його захисника, які підтримали свої касаційні скарги, думку прокурора, яка заперечувала проти їх задоволення, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, й перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.
Мотиви Суду.
Згідно зі статтею 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Зі змісту касаційних скарг вбачається, що захисник та його підзахисний не погоджуються з пред`явленим  обвинуваченням, зазначають, що у ОСОБА_6 не було умислу знищити майно потерпілих шляхом підпалу, його дії носили хуліганський характер і він не був організатором злочину.
Однак зазначені доводи захисника та засудженого, наведені в касаційних скаргах, є безпідставними з огляду на таке.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції, заслухавши показання самого засудженого, потерпілих, свідків та дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку належні та допустимі докази.
Зокрема, показання самого ОСОБА_6 , який хоча в судовому засіданні і вказував, що він частково визнає вину,  при цьому не заперечував, що знаходився на місці злочину, також у своїх показаннях зазначив, що просив хлопців кидати пляшки із запальною сумішшю під паркан. Проте вказував, що не був організатором злочину, що рішення полякати потерпілих виникло спонтанно, що вони на місці події змішували у пляшку запальну суміш та мали намір підпалити паркан, однак він не вказував співучасникам кидати пляшки на територію домоволодіння. 
З показань співучасників ( ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 ), які були надані ними під час судового розгляду, убачається, що саме ОСОБА_6 запропонував їм вчинити злочин, вказав, яким саме способом, надав знаряддя його вчинення та вказав місце, куди кидати пляшки із запальною сумішшю.
Доводи сторони захисту про те, що показання співучасників злочину були надані під тиском правоохоронних органів та прокурора, який погрожував оскаржити вирок про визнання угоди між ними, є неспроможними з огляду на таке.
Під час розгляду кримінального провадження ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та  ОСОБА_12 надали в суді показання, які, окрім іншого, однакові  з протоколами слідчих експериментів, проведених з ними  23 вересня 2018 року, відповідно до яких вказані особи надали аналогічні показання та узгоджуються між собою і з протоколом огляду місця події від 22 вересня 2018 року, відповідно до якого було оглянуто території домоволодіння потерпілих, зафіксовано місця запалення та виявлені пляшки з-під води «Боржомі», які згідно із висновком експерта №1526 від 17 жовтня 2018 року містять суміш зміненого світлого нафтопродукту легкодистилятних (бензинових) фракцій та нафтової олії (а.п.220-226). Під час обшуку домоволодіння ОСОБА_6 , проведеного 22 вересня 2018 року  виявлено і вилучено два поліетиленових пакети, у середині яких міститься речовина із характерним запахом паливно-мастильних препаратів, а також каністру зі світлою речовиною з характерним запахом схожим на бензин (а.п.7-10).
До цього ж, протоколи  слідчих експериментів було складено ще у 2018 році, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2020 року (справа №473/5169/19) про визнання угоди з прокурором було постановлено –  у 2020 році, а тому не могло бути будь-якого тиску на співучасників, оскільки показання наданні під час слідчого експерименту та у судовому засіданні є аналогічними.
Також у своїх доводах захисник та засуджений хоча і не заперечують протиправність дій ОСОБА_6 , проте вважають, що пред`явлене обвинувачення не знайшло підтвердження під час розгляду справи у суді та вважають, що дії винного слід розцінювати, як хуліганські.
Такі аналогічні за змістом доводи було розглянуто судом апеляційної інстанції, при цьому суд погодився з висновком місцевого суду в частині кваліфікації дій і у своєму рішенні, ОСОБА_16 , хоча і використав безпричинний привід для підпалу будинку ОСОБА_14 , обурившись на те, що фермери руйнують дороги, однак зазначив, що при конкуренції норм кримінального закону між статями 296 та 194 КК, застосуванню підлягає саме стаття 194 КК, оскільки юридичний склад злочину  більш конкретно визначає суспільно небезпечну поведінку особи.
Диференціюючи кримінальну відповідальність за умисне знищення або пошкодження чужого майна, у випадку вчинення відповідного злочину шляхом підпалу, вибуху чи іншим загально небезпечним способом, то обов`язковою характеристикою є не наслідки,  а  «загально небезпечний  спосіб   знищення або  пошкодження».
Спосіб знищення є пріоритетним, оскільки основним аргументом на його користь є більш вагома соціальна значущість ( суспільна небезпека )  способу знищення або   пошкодження чужого майна.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 за частиною 3 статті 27, частиною 2 статі 15, частиною 2 статті 194 КК.
Колегія суддів також не вбачає підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 , погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки доводи зазначені в касаційних скаргах щодо вчинення засуджених хуліганських дій не знайшли підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження.
Крім того, зміст касаційних скарг засудженого та його захисника зводиться до описання подій щодо затримання засуджених, незаконних дій цивільних осіб – фермерів та недопустимі дії правоохоронних органів, однак такі посилання сторони захисту лише вказують на неправомірні дії інших осіб, які не є учасниками вказаного кримінального провадження. 
Зокрема, зі змісту касаційної скарги не вбачається, як саме протиправні дії цих осіб вплинули на недопустимість доказів у цьому кримінальному провадженні з урахуванням того, що в матеріалах відсутні посилання на оскарження будь-яких неправомірних дій правоохоронних органів, або обвинувальний вирок суду, щодо інших осіб, який би мав преюдиційне значення і міг бути підставою для визнання доказів у цьому кримінальному провадженні недопустимими.
 
Крім того, у прохальній частині касаційних скарг, як засуджений так і його захисник просять змінити вирок апеляційного суду та пом`якшити засудженому покарання, однак вимоги щодо пом`якшення останньому покарання обґрунтовані лише правильністю вироку місцевого суду, який звільнив ОСОБА_6 від призначеного покарання.
Разом із тим, перевіряючи вирок апеляційного суду, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни, оскільки при призначені ОСОБА_17 покарання суд зважив на те, що він раніше не судимий в силу статті 89 КК, одружений, за місцем проживання характеризується позитивно, має підсобне господарство, проте вчинив умисний тяжкий злочин за попередньою змовою групою осіб, що є обставиною, яка обтяжує покарання, виступив організатором злочину, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи. Також суд послався на досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої має місце високий ризик повторного вчинення злочину та середній ризик небезпеки для суспільства, а тому дійшов висновку, що звільнення особи від призначеного покарання з випробуванням слід вважати явно несправедливим унаслідок м`якості, оскільки не забезпечить мету покарання, виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.
Урахувавши зазначені вище обставини, апеляційний суд призначив покарання, з яким погоджується і колегія суддів, оскільки  саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що сприятиме досягненню мети покарання, передбаченої   статтею 50 КК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування вироку апеляційного суду щодо                     ОСОБА_6 , не встановлено, вирок апеляційного суду постановлений з дотриманням вимог статті 420 КПК, є законним, вмотивованим та обґрунтованим.
Таким чином, колегія суддів не встановила порушення вимог закону під час перевірки кримінального провадження, а тому вважає, що касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434,436, 441,442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Херсонського апеляційного суду від 24 жовтня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника - без задоволення.  
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_3                          ОСОБА_2