УХВАЛА
іменем України 
 
19 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 755/13366/18
провадження № 51-1453ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року в межах кримінального провадження
№ 12018100040001400 від 5 лютого 2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , такої, що відповідно до
ст. 89 КК не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Встановлені обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року
ОСОБА_5 визнано винуватою і засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Згідно з вироком місцевого суду  ОСОБА_5 5 лютого 2018 року, приблизно
о 16 годині, з ОСОБА_6 , який засуджений вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року, знаходились у під`їзді будинку 
АДРЕСА_2 , де побачили ОСОБА_7 та в них виник умисел на відкрите викрадення чужого майна та вступили у попередню змову. Реалізуючи свої злочинні наміри, спрямовані на відкрите викрадення чужого майна,
ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 підійшли до потерпілої ОСОБА_7 , яка зайшла до під`їзду цього будинку, після чого, діючи відповідно до заздалегідь розподілених ролей, з метою власного незаконного збагачення, ОСОБА_6 , тримаючи за руки потерпілу ОСОБА_7 , притиснув її до дверей ліфту, у той час як ОСОБА_5 почала наносити удари по голові потерпілої, тим самим, подолавши її волю до опору, після чого ОСОБА_5 зірвала з плеча потерпілої рюкзак, в якому знаходились особисті речі потерпілої, та кинула його на підлогу поряд із собою. Продовжуючи реалізацію своїх злочинних намірів, направлених на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продовжили хаотично наносити удари потерпілій
ОСОБА_7 , одночасно з цим, перевіряючи вміст кишень її куртки. У подальшому, виконавши всі дії, направлені на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_5 підняла з підлоги рюкзак потерпілої і разом з ОСОБА_6 , утримуючи викрадене майно при собі, вибігли з під`їзду та з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, але в подальшому були затримані свідками. Своїми умисними діями ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заподіяли ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1208 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 22 грудня 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок районного суду від 20 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, захисник просить із застосуванням ст. 69 КК пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання та на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнити від його відбування з випробуванням. Вважає, що призначене за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки покарання не відповідає принципу індивідуалізації та суперечить статтям 50 і 65 КК, оскільки не сприятиме меті покарання як щодо кари, так і щодо виправлення засудженої та запобігання вчиненню нових злочинів. На думку захисника, під час призначення покарання ОСОБА_5 належним чином не було враховано: особу винної, яка відповідно до ст. 89 КК не судима, визнала вину, неодноразово вибачалася перед потерпілою; ставлення ОСОБА_5 до вчиненого; відсутність негативних наслідків для потерпілої та для суспільства; наявність на утриманні малолітньої дитини.
Мотиви Верховного Суду
Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації її дій
за ч. 2 ст. 186 КК захисником у касаційній скарзі не оспорюються. Водночас посилання на невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої через суворість є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи,
що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,
їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65–73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував конкретні обставини кримінального провадження, що обвинувачена вчинила тяжкий злочин у стані наркотичного сп`яніння, дані про її особу (не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, не виконує батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки), у межах даного кримінального провадження оголошувалася у розшук, а також думку потерпілої (просила призначити покарання у виді позбавлення волі). Обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК пом`якшує покарання, визнано щире каяття. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК обтяжують покарання, судом не встановлено.
На підставі викладеного місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про те,
що виправлення ОСОБА_5 можливе лише за умов її ізоляції від суспільства із призначенням покарання в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, а застосування положень статей 69 і 75 КК,
у даному випадку, не сприятиме зазначеній меті.
Обставини, на які є посилання в касаційній скарзі захисника, які є аналогічними доводам апеляційної скарги обвинуваченої, суд апеляційної інстанції належним чином дослідив і врахував під час прийняття рішення. Апеляційний суд перевірив викладені в ній доводи щодо призначеного покарання і своє рішення належним чином мотивував.
В ухвалі указано на те, що всі доводи, зазначені обвинуваченою у скарзі, вже були враховані судом при винесенні вироку та призначенні покарання. Вони
не спростовують висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_5 необхідно призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі з реальним відбуттям покарання. На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що районний суд дотримався загальних засад призначення покарання, принципу його індивідуалізації, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_5 , а тому призначив покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Порушень апеляційним судом вимог статей 404 та 419 КПК колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім як у випадках засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У такому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд на підставах, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім як у випадках засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Аргументи захисника про те, що на ОСОБА_5 критично ставиться до вчиненого (визнала вину, щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю злочину, вибачилася перед потерпілою, стала на шлях виправлення) і має на утриманні малолітню дитину (стосовно якої не виконує батьківських обов`язків), за якою виявила бажання піклуватися, враховуючи конкретні обставини, встановлені та детально проаналізовані місцевим судом, не свідчать про наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого
ОСОБА_5 злочину, а тому підстави для пом`якшення їй покарання із застосуванням положень ст. 69 КК чи звільнення від призначеного покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК відсутні.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд не знаходить підстав для застосування положень статей 69 та 75 КК та для задоволення касаційної скарги захисника.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки наведені у касаційній скарзі аргументи свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою
захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду
м. Києва від 20 грудня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду
від 22 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                                   ОСОБА_3