ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/650/21 Справа № 199/780/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року         Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Синенка Є.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                ОСОБА_1 , 

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства “Альфа-Банк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
ВСТАНОВИЛА: 

ПАТ “Альфа-Банк” у лютому 2015 року звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 2-4).
В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 11.01.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 490021704. Відповідно до умов даного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 38 436,32 доларів США. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі 38 436,32 доларів США. У свою чергу відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, з урахуванням уточнених позовних вимог (т. 3 а.с. 6-7), утворилась прострочена заборгованість за кредитом – 289 277,15 грн., за відсотками – 19 031,41 грн., нарахована пеня – 88 411,67 грн.
У забезпечення виконання зобов`язань позичальника відповідно до кредитного договору 11.01.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки №490021704-П, відповідно до якого остання поручилась за виконання обов`язків ОСОБА_1 відповідно умов основного договору, за порушення виконання вказаних зобов`язань позичальником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідають як солідарні боржники.
Позивач вважає, що у зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору, та, виходячи із умов, укладеного з ОСОБА_2 договору поруки, він має право на солідарне стягнення з відповідачів в судовому порядку зазначеної заборгованості і просить суд ухвалити відповідне рішення, яким стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість в розмірі 396 720,23 грн., а саме: за кредитом – 289 277,15 грн., по відсотках – 19 031,41 грн., пеню в розмірі 88 411,67 грн.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2016 року позовні вимоги ПАТ “Альфа-Банк” задоволено в повному обсязі.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490021704 від 11.01.2007 року, з якої: заборгованість за кредитом – 289 277,15 гривень, заборгованість за відсотками – 19 031,41 гривень, пеня – 88 411,67 гривень, а всього 396 720 (триста дев`яносто шість тисяч сімсот двадцять) гривень 23 (двадцять три) копійки.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» понесені ними судові витрати по справі зі сплати судового збору у розмірі 1 032 (одна тисяча двісті вісімнадцять) гривень 19 копійок з кожного.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до доходу Держави судові витрати по справі зі сплати судового збору у розмірі 951 (дев`ятсот п`ятдесят одну) гривню 41 копійку з кожного (т. 3 а.с. 131-134).
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2016 року змінено в частині стягнення заборгованості по відсоткам зменшивши суму з 19 031,41 грн. до 18 744,42 грн. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська в частині стягнення пені у розмірі 88 411,67 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволені цих позовних вимог.
Змінено рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська в частині стягнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави судових витрат по сплаті судового збору зменшивши їх до 507,92 грн. з кожного.
В іншій частині рішення залишено без змін (т. 4 а.с. 28, 30-32).
Постановою Верховного суду від 27 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року в частині стягнення заборгованості за кредитом та зі сплати відсотків за користування кредитними коштами скасовано, передано справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 4 а.с. 78-82). 
При новому розгляді, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року позовні вимоги АТ “Альфа-Банк” задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа- Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2007 року в розмірі 12 644, 70 долари США, яка складається із: тіла кредиту в розмірі 12 337,22 долари США, процентів в розмірі 307,48 долари США; а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 2 064,38 грн.
В іншій частині позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , а також в позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2  відмовлено (т. 5 а.с. 18-23).
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ “Альфа-Банк” в повному обсязі посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права (т. 5 а.с. 29-44).
АТ “Альфа-Банк” не скористалось своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , однак, АТ “Альфа-Банк” подало до суду письмові пояснення (т. 5 а.с. 72-74, 77-80).
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав. 
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ “Альфа-Банк” суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 січня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №490021704. Відповідно до умов договору, відповідачем отримано кредит у розмірі 38 436,32 доларів США на придбання транспортного засобу, згідно із договором купівлі-продажу, укладеним між позичальником та ТОВ «Алмаз МоторЛтд» № 797А/06 від 10 жовтня 2006 року - TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 та оплати страхової суми ЗАТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» за перший рік страхування транспортного засобу у розмірі 11 842,42 грн. За умовами договору відповідач ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних, повернути кредит в строк не пізніше 11 січня 2013 року та сплачувати проценти за користування ним у порядку, визначеному договором та в строки, визначені Графіком повернення. Договором про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору від 11.01.2007 року, укладеного між сторонами 16.01.2009 року, було змінено умови кредитного договору в частині терміну повернення кредиту, а саме встановлено термін повернення кредиту не пізніше 11 січня 2017 року. 
Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.
За кредитним договором, відповідно до статті 1054 ЦК України у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, у редакції чинній на час правовідносин сторін, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Зобов`язання, відповідно до статті 524 ЦК України, має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни).
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Вимога про дострокове погашення кредиту банком була направлена відповідачам 29.12.2014 року
В ході судового розгляду справи було проведено судово-економічну експертизу. Згідно висновку експерта за результатами проведення додаткової судово-економічної експертизи №4786/4787-19 від 16.03.2020 року, вставлено, що згідно проведеного дослідження розмір заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Альфа-Банк» по тілу кредиту та процентам за кредитним договором від 11.01.2007 року № 490021704 становив станом на 29 грудня 2014 року: сума заборгованості по тілу кредиту – 12 337,22 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29.12.2014 року складає 195 540,14 грн.; сума заборгованості по відсоткам – 307,48 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29.12.2014 року складає 4 848,52 грн.
Суд прийшов до вірного висновку, що сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказана правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц.
Згідно до положень ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави(ст.ст. 1046-1053 ЦК України), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суму заборгованості по тілу кредиту – 12 337,22 доларів США та суму заборгованості по відсоткам – 307,48 доларів США.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів в частині відмови в позові судом першої інстанції про стягнення пені та в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , то в цій частині судове рішення не переглядається.
Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, а також, врахувавши вказівки Верховного суду викладені в постанові від 27.03.2019 року (т. 5 а.с. 82), з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, про часткове задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.
Доводи скарги про те, що суд першої інстанції не дав оцінку заявленій ОСОБА_1 в письмових поясненнях № 12997 від 19.06.2019 року вимозі про застосування строків позовної давності, колегія суддів не бере до уваги враховуючи наступне.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Вказане правило стосується і вимог кредитодавця щодо повернення заборгованості за споживчим кредитом, оскільки стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто і її пункт 7, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту. 
Аналогічний правовий висновок викладено і в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року (провадження № 6-126цс13), на яку, зокрема, посилається заявник касаційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, справа неодноразово розглядалась судами всіх інстанції.
ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи до ухвалення судом першого рішення від 15.03.2016 року був повідомлений належним чином та брав участь у судових засіданнях особисто та за участю його представника, що підтверджується матеріалами справи.
Проте, під час розгляду справи в суді першої інстанції до ухвалення судом першого рішення від 15.03.2016 року та під час його перегляду в суді апеляційної інстанції заяви про застосування строків позовної давності до позовних вимог ПАТ “Альфа-Банк” не подавав. Лише в касаційній інстанції щодо оскарження рішення суду першої інстанції від 15.03.2016 року та рішення апеляційної інстанції від 08.06.2017 року просив застосувати до позовних вимог ПАТ “Альфа-Банк” строк позовної давності, однак, Верховний суд відхилив дані доводи ОСОБА_1 .
В подальшому ОСОБА_1 заявив таку вимогу у письмових поясненнях № 12997 від 19.06.2019 року (т. 4 а.с. 106-112), тобто вже після перегляду справи судом касаційної інстанції.
Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Як вбачається зі змісту постанови Верховного суду від 27.03.2019 року, касаційний суд відхилив доводи скарги стосовно застосування строків позовної давності посилаючись на ч. 3 ст. 267 ЦК україни.
Також, відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.
Як вбачається зі змісту постанови Верховного суду від 27.03.2019 року, касаційним судом зазначено дії, які суд першої інстанції має виконати, а саме: під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно здійснити належну оцінку кредитного договору та договору поруки, встановивши умови сплати кредитних платежів та умови дії та припинення поруки; встановити розмір заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами станом на 11 січня 2013 року, та ухвалити рішення у справі відповідно до вимог матеріального та процесуального права.
Будь-яких вказівок щодо надання належної правової оцінки доводам щодо застосування або не застосування позовної давності до спірних правовідносин Верховним зазначено не було. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави давати оцінку заявленій ОСОБА_1 в письмових поясненнях № 12997 від 19.06.2019 року вимозі про застосування строків позовної давності, а тому дані доводи скарги є безпідставними.
Доводи скарги про те, що суд першої інстанції не врахував неправомірно надмірно сплачену позичальником комісію під час розрахунку суми стягнутої заборгованості, колегія суддів не бере до уваги враховуючи наступне.
Питання щодо правомірності сплаченої комісії не є предметом розгляду у вказаній справі.
Крім того, дане питання вже розглядалось в рамках цивільної справи № 199/1541/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ “Альфа-Банк” про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору та договору застави зі змінами та доповненнями до них. 
В рамках вказаної справи рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2016 року (т. 4 а.с. 6-11), яке ухвалою апеляційного суду Джніпропетровської області від 30.11.2016 року залишено без змін (т. 4 а.с. 12-19), у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі. 
Крім того, постановляючи ухвалу від від 30.11.2016 року апеляційний суд Дніпропетровської області даючи оцінку доводам ОСОБА_1 посилаючись на норми матеріального права зазначив, що, як вбачається зі спірного кредитного договору, у день дати укладання договору позичальник здійснює оплату комісійної винагороди за приймання та здійснення переказу коштів отримувачам у розмірі 1 941,03 грн. Тобто, в договорі комісія визначена в твердій грошовій сумі і сторонами договору погоджено сплату комісії одноразово, лише на момент укладення договору та прийшов до висновку, що комісійна винагорода є послугою в розумінні п. 17 ч. 1 ст. 1 та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і не є такою, що здійснюється Банком на власну користь.
Вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції набрали чинності 30.11.2016 року. Доказів того, що вказані рішення оскаржувались в касаційному порядку матеріали справи не містять.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було підстав для врахування суми комісії при визначені розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, а доводи скарги з цього приводу є безпідставними. 
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко
                                       
                                                                       М.О. Макаров