Справа № 757/47697/19-ц                                                                                                                Головуючий в суді І інстанції Остапчук Т.В.
Провадження № 22ц-824/ 2179/2021                                                                                              Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2021 року                                                                                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги  Акціонерного товариства «Українська залізниця» та ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом, в якому просив стягнути з АТ «Укрзалізниця» на його користь суму невиплаченої заборгованості із заробітної плати у розмірі 62 573 грн. 81 коп., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні у розмірі 194 094 грн. 80 коп., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 243 834 грн. 88 коп. та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати - 16 916 грн. 53 коп.
Обґрунтовує позов тим, що з березня 1999 року по липень 2016 року він працював на ДП «Донецька залізниця», яке у подальшому було реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Укрзалізниця», а потім у АТ «Українська залізниця», та наказом №1/ос від 20 липня 2016 року з ним продовжено трудові відносини у виробничому підрозділі «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».
17 липня 2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» №205-ос він був звільнений з посади у зв`язку із скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.
Вказує, що йому була нарахована, але до цього часу не виплачена заробітна плата за період червень-липень 2016 року та з березня 2017 по 17 липня 2017 у розмірі 62 573 грн. 81 коп., через що він змушений звернутися до суду із цим позовом.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 вересня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати в загальному розмірі 34 680 гривень 70 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2017 року по 06 вересня 2020 року без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів в розмірі 100 403 гривень 64 копійки, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 7014 гривень 85 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись із цим рішенням, представник АТ «Укрзалізниця» і ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких представник АТ «Укрзалізниця» просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, а ОСОБА_1 просив його змінити та стягнути розмір заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у повному обсязі, а в іншій частині рішення залишити без змін.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги представник АТ «Укрзалізниця» посилається на те, що місцевим судом не було належним чином досліджено усіх обставин справи та не враховано, що у зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема у містах Донецьк, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю, крім того посилається на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), тому вважає висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову необґрунтованими.
У свою чергу, ОСОБА_2 посилається на те, що відповідачем було подано відзив після спливу строку на його подання без клопотання про поновлення процесуального строку на подання відзиву, а також відзив разом з доказами не було направлено учасникам справи, що позбавило можливості позивача надати обґрунтовану відповідь на відзив.
 Крім того, місцевим судом було безпідставно відмовлено у задоволенні інших позовних вимог, оскільки вони підтверджені належними і допустимими доказами і позивачем не спростовані. Вказує, що надані відповідачем платіжні відомості є виключно внутрішніми документами відповідача, не є доказом виплати позивачу заробітної плати, не містять критеріїв правильності розрахунку заробітної плати, не містять підпису позивача або доказу ознайомлення з даними документами, не встановлюють, за який період заборгованість відображена в відомостях, при цьому що допустимим доказом зарахування коштів на рахунки працівників є виписка банку із даними про перерахування коштів, але відповідачем не було надано такої виписки банку.
Також вважає, що вимога щодо стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведені за 2016 рік є обґрунтованою та підлягає задоволенню в повному обсязі, крім того судом першої інстанції в рішенні не зазначено чому відхилено розрахунок позивача компенсації втрати частини грошових доходів, не зазначено яким чином розраховувалась компенсація судом, не зрозуміло на який середній індекс інфляції множилась сума заборгованості та чи враховувалась дефляція для розрахунку індексу інфляції. Крім того, заборгованість по виплаті заробітної плати зростала кожен місяць, а отже, й індекс інфляції повинен нараховуватися на суму заборгованості щомісяця.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» задовольнити з наступних підстав. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у порушення вимог  ст.116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати за липень 2016 року, а також за період з  березня по  липень 2017 року  в загальному розмірі 34 680 грн. 70 коп., та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України з 18 травня 2017 року по 06 вересня 2019 року, виходячи з 524 робочих днів, у розмірі становить 100 403 грн. 64 коп. При цьому, суд першої інстанції критично оцінив посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин, які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем, та не взяв до уваги Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, оскільки такий не є сертифікатом у розумінні  статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Також суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 7014 грн. 85 коп.Іншу частину вимог місцевий суд визнав не доведеною та відмовив у її задоволенні. 
Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом №12/ос від 02.03.1999 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу Луганська дистанція електропостачання ДП «Донецька залізниця». Наказом від 20.07.2016 №1/0с з позивачем продовжено трудові відносини у виробничому підрозділі «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».
Наказом структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року № 58/ДН встановлено початок простою з 00-00 год. 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень». На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.
17 липня 2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» №205-ос позивач був звільнений з посади у зв`язку із скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.
Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі  частиною1 статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, виходячи з положень  Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п.1 ч.3 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18 червня 2015 року, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).
На підтвердження своїх вимог позивач посилався на розрахунки заробітної плати за період травень - липень 2016 року та  березень-липень 2017 року (т.1, а.с.27-32), довідку-розрахунок невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення (т.1, а.с.25-26), довідку про заборгованість (т.1, а.с.201), табелі обліку використання робочого часу (т.1, а.с.34-44).
Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що заробітна плата за період з другої половини березня 2017 року по липень 2017 року не нараховувалася позивачу через відсутність первинних документів.
Разом з тим, надані позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунки заробітної плати, табелі обліку використання робочого часу не можуть вважатися належними доказами наявності заборгованості із виплати заробітної плати у відповідача перед позивачем, оскільки вони не містять штампу підприємства, дату, вихідний номер довідки, та неможливо встановити джерело їх походження та складення.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що з 20 березня 2017 року у працівників підприємства відповідача немає доступу до адміністративної будівлі, виробничих об`єктів, документації підприємства, в тому числі, пов`язаної з нарахуванням заробітної плати.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що у матеріалах справи відсутні належні докази, які могли б підтвердити розмір заробітної плати позивача за спірний період.
Крім того,  інших належних та допустимих доказів на підтвердження нарахування позивачу у вказаний період та відповідно і утримання з його доходу податків та інших обов`язкових платежів матеріали немістять.
Також, в матеріалах справи відсутні належні розрахунково-платіжні відомості щодо ОСОБА_1 , зокрема індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5, а довідка з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про доходи від 14 вересня 2020 року, наданої позивачем, містить відомості лише за період з 1 кварталу 2019 року по 4 квартал 2019 року, що не підтверджує обставин, на які посилається позивач.
У свою чергу, на підтвердження виконання своїх обов`язків з виплати заробітної плати відповідачем надано платіжну відомість № 39 за лютий-червень 2016 року про перерахунок позивачу 3611, 00 грн., платіжну відомість №346 за червень 2016 року про перерахунок позивачу 3611, 00 грн., платіжну відомість за платіжним дорученням №28 від 30.09.2016 за червень 2016 року про перерахунок позивачу 3611, 00 грн. Відповідач також надав відомість на виплату грошей № 546 за березень 2017 року про отримання позивачем 2404, 10 грн. у липні 2017 року.
Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України  від 15 березня  2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.
Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №761/12893/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених  ст.ст. 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження №61-48088сво18) вказано, що  зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».
У постанові від 24 жовтня 2019 року у справі №266/4637/18 (провадження №61-7583св19) Верховний Суд зазначив, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах  Верховного Суду України  від 11 листопада 2015 року у справі №6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі  №6-364цс16, від 11 травня 2016 року у справі №6-383цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.
Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у місті Луганськ.
У п.7 розділу VI вказаного висновку зазначено, що втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у тому числі до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з ст.ст.47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.
Отже, у трудових правовідносинах, які склалися між позивачем та АТ «Українська залізниця», з 20 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких відповідача об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників.
Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі №233/4474/19, від 23 березня 2020 року у справі №369/28/19, 02 квітня 2020 року у справі №610/2068/19, від 29 квітня 2020 року у справі №323/3736/18.
Як зазначено в листі Торгово-промислової палати України від 25 січня 2019 року №182/2/21-7.3 сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) уповноважена особа оформлює лише у тому разі, коли безпосередньо нормативно-правовим актом чи договором (контрактом) передбачено звільнення особи від відповідальності за невиконання або часткове невиконання обов`язків внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Однак, чинне трудове законодавство України не передбачає звільнення від відповідальності, якщо унеможливлення виконання обов`язків роботодавця, спричинене дією форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Отож, підстави для засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з наданням відповідного сертифікату стосовно трудових відносин в уповноважених осіб торгово-промислових палат відсутні.
Разом з цим, згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України, до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегулюванні іншими актами законодавства.
З огляду на неврегулюваність трудовим законодавством питань щодо відповідальності за невиконання обов`язків внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а ці питання регулюються відповідними положеннями цивільного законодавства, тому в науково-правовому висновку й досліджувалося можливість застосування відповідних положень цивільного законодавства до трудових відносин, оскільки ПАТ «Українська залізниця» потребувало у науково-правових висновках, враховуючи, що в період проведення антитерористичної операції чинне трудове законодавство не зазнало відповідних змін і належним чином не відреагувало на події, які відбуваються в Україні в зоні проведення АТО (ООС), що значно ускладнює правове регулювання дій суб`єктів трудових відносин на зазначених територіях.
Експертами обґрунтовано та об`єктивно доведено щодо ПАТ «Українська залізниця», зокрема: Регіональна філія «Донецька залізниця», до складу якої входить Донецька дирекція залізничних перевезень та Луганська дирекція залізничних перевезень, якщо невиконання таких обов`язків, спричинено дією форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема: актами тероризму на територіях Донецької та Луганської областей, вчинених незаконними збройними формуваннями, то вина такого підприємства у невиконані обов`язків, передбачених статтями 47, 83, 116 КЗпП України, відсутня.
Отже, Науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при звільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, на підставі аналізу обставин, що склалися у господарській діяльності ПАТ «Українська залізниця», зокрема: Регіональна філія «Донецька залізниця», до складу якої входить Донецька дирекція залізничних перевезень та Луганська дирекція залізничних перевезень, при звільнені працівників, є компетентною точкою зору Торгово-промислової палати України, яку сформували залучені до цього на договірних умовах науковці як провідні фахівці у відповідній галузі права, оцінку якої має дати суд при вирішені спору.
Таким чином, оскільки законодавством України не передбачено видачі сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) у зв`язку із невиконанням чи несвоєчасним виконанням зобов`язань роботодавцем по розрахунку у зв`язку із звільненням працівника, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, оскільки він є належним доказом, який засвідчує відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що невиконання відповідачем обов`язків передбачених ст.ст.47, 83, 115 та 116 КЗпП України відбулось не з вини ПАТ «Українська залізниця», а були викликані обставинами непереборної сили, які підтверджені висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, при цьому висновки місцевого суду та доводи позивача про те, що вказаний висновок ТПП України не є сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а відтак має інформаційний характер та не є належним доказом, колегія суддів вважає необґрунтованими з підстав, які викладені вище, тому такі висновки місцевого суду не ґрунтуються на вимогах закону. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову є безпідставними та не ґрунтуються на належних, достатніх і допустимих доказах, оскільки у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем АТ «Укрзалізниця» з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, через що колегія суддів дійшла висновку про відсутність вини АТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати при звільненні, через що позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 18 січня 2021 року у справі № 757/47699/19.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                               Судді: