ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
26 травня 2021 року 
м. Харків
справа №953/22510/19
провадження № 22-ц/818/2089/21
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря – Плахотнікової І.О.
учасники справи:
позивач : ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року, постановлене у складі судді Бородіної О.М., в залі суду в місті Харків, 
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просила позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно своєї доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.08.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Також рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.02.2011 року з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання доньки та на утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років. Позивач сплачував аліменти не в повному обсязі внаслідок чого виникла заборгованість станом на 31.07.2018 року складає 48787,93 грн. Відповідач не бере участь у вихованні дитини та не спілкується з нею, не забезпечує дитині належний рівень життя, тому позивачка просить позбавити його батьківських прав. 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що після народження доньки ОСОБА_2 не надає належного виховання дитині, постійно в належному обсязі не утримує дитину, допускає ухилення від виконання батьківських обов`язків, що полягало в ухиленні від сплати аліментів, відсутності спілкування з дитиною більше 10 років та виконання будь-яких інших обов`язків, які притаманні батькам та передбачені Сімейним кодексом України. Наголошує, що відповідач не намагався зустрітися із донькою, брати участь у її житті, вихованні, навчанні, духовному та моральному розвитку. Вважає, що нею було в повній мірі доведено ухилення відповідача не лише від матеріального забезпечення, а ще й нематеріальних обов`язків батька. Вважає, що висновки суду про відмову у задоволенні позову зроблені на припущеннях, вказує, що суд не надав належну оцінку поясненням дитини, та поясненням свідків.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав є недоцільним.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.
Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у шлюбі, який заочним рішенням Московського районного суду від 04.08.2011 року було розірвано.
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.02.2011р. стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання доньки в розмірі ј частина від доходу відповідача та аліменти на утримання позивачки в розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) до досягнення дитиною трьох років.
Дитина зареєстрована та мешкає з позивачкою, що відповідачем не спростовується. 
На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала лист Харківської загальноосвітньої школи №164, де навчається дитина, в якому зазначено, що мати приділяє належну увагу навчанню та вихованню доньки, постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником.
Також з листа КНП «Міська дитяча поліклініка №13», в якій спостерігається дитина, на прийом до педіатра в поліклініку дитину супроводжує мати або бабуся.
Крім того, позивачкою надані копії постанов з матеріалів виконавчого провадження про стягнення аліментів та довідка розрахунок державного виконавця заборгованості відповідача по аліментам, згідно якої заборгованість по аліментам на 31.01.2018року з врахуванням сплаченої складає 66 302,79 грн.
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов позивача від 22 січня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , комісією служби у справах дітей встановлено, що для малолітньої дитини створено всі належні умови для виховання, розвитку та проживання. 
Згідно висновку Департаменту служби у справах дітей від 05.03.2020 року № 169, останній, враховуючи думку дитини, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК Українивизначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).
Ураховуючи викладене, суди першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Суд першої інстанції обґрунтовано мотивував незгоду з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, зокрема, при ухваленні рішення щодо доцільності позбавлення батьківських прав не врахував думку відповідача, оскільки відповідач не був присутнім на комісії та обставин формування думки дитини.
Суд правильно вважав, що в даному випадку позбавлення відповідача батьківських прав є недоцільним.
Напружені стосунки між сторонами не сприяли участі батька у вихованні дитини.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , через обставини, що склалися, тривалий час не приймав участі у вихованні доньки, водночас не докладав до цього достатньо зусиль.
Особисті непорозуміння між батьками також не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
У матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дочки, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, надав системну оцінку зібраним у справі доказам, висновку органу опіки та піклування, поясненням сторін у справі та надав оцінку поясненням самої дитини.
Між тим, з урахуванням обставин справи, колегія суддів вважає, що наразі не втрачена можливість змінити поведінку батька, який на цей час виявляє бажання налагодити стосунки з донькою, вчиняє щодо цього певні дії.
Небажання дитини спілкуватися з батьком само по собі не може бути підставою для позбавлення останнього батьківських прав.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року залишити без змін.
Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        О.Ю. Тичкова

                                                                               О.В. Маміна