Номер провадження: 22-ц/813/1497/21 
Номер справи місцевого суду: 1519/6916/2012
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І., 
за участю секретаря – Сіваченко Д.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, за зустрічним ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя, 

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та вимог зустрічного позову.
ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 із позовом про розподіл спільного майна подружжя, за зустрічним ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, третя особа – ОСОБА_4 .
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, первісно ОСОБА_1 посилалась на ті обставини, що з вересня 1994 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , в період знаходження в якому подружжя набуло у спільну власність певне майно.
В квітні 2012 року шлюб між сторонами був розірваний в судовому порядку. 
У зв`язку з тими обставинами, що при вирішенні питання про розірвання шлюбу між сторонами не досягнуто згоди з приводу поділу спільного майна, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом в суд, в якому, неодноразово уточнивши заявлені вимоги, остаточно просила суд поділити спільне майно подружжя, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; житловий будинок з мансардою та надвірними спорудами, загальною площею 159,4кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку АДРЕСА_3 ; житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 301,1кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 ; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 ; транспортний засіб марки «Тойота Рав4», 2001 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; транспортний засіб марки «Тойота Рав4», 1996 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
При цьому, ОСОБА_1 просила здійснити поділ вказаного майна шляхом залишення у її власності квартири АДРЕСА_1 ; житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 301,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 ; земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 та транспортного засіб марки «Тойота Рав4», 2001 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 . При цьому, ОСОБА_1 просила залишити у власності ОСОБА_5 житловий будинок з мансардою та надвірними спорудами, загальною площею 159,4кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 . Разом з тим, в рамках поділ спільного майна, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь компенсацію за більшу частину нерухомого майна в розмірі 144786,13 гривень, стягнути з ОСОБА_5 на її користь компенсацію вартості 1/2 ідеальної частки транспортного засобу марки «Тойота Рав4», 1996 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також стягнути з ОСОБА_5 на її користь компенсацію майнової шкоди, заподіяної пошкодженням транспортного засобу марки «Тойота Рав4», 2001 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Заперечуючи проти заявлених вимог та виходячи з аналогічних обставин, ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя. 
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_5 посилався, що не зважаючи на придбання майна в період знаходження у шлюбі, квартира АДРЕСА_1 , житловий будинок з мансардою та надвірними спорудами, загальною площею 159,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також земельна ділянка АДРЕСА_3 – є його особистою приватною власністю та не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбано за грошові кошти, які належали йому особисто. 
У зв`язку з цим, ОСОБА_5 , неодноразово уточнивши заявлені вимоги, остаточно просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок з мансардою та надвірними спорудами, загальною площею 159,4кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на земельну ділянку АДРЕСА_3 , та на квартиру АДРЕСА_1 ; а також визнати за ним та ОСОБА_1 право спільної часткової власності (по 1/2 ідеальній частці на кожного співвласника) на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 301,1кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_4 , земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 , та транспортний засіб марки «Тойота Рав4», 2001 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 301,1кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_2 право власності 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 301,1кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку транспортного засобу марки «Тойота Рав4», 2001 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку транспортного засобу марки «Тойота Рав4», 2001 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок з мансардою та надвірними спорудами, загальною площею 159,4кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права,  ОСОБА_1 просить просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким:
1) розділити спільне подружнє майно: 
- квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 56,6 кв.м.; 
- садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_5 ; 
- земельну ділянку площею 0,028 га, розтошовану за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, СК «Дружба» ділянка № НОМЕР_3 ; 
- житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_6 ; 
- земельну ділянку площею 0,096га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 ; 
- двоповерховий житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; 
- земельну ділянку площею 0,091га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 ;
- автомобіль Тойота РАВ 4, 2001 року випуску, ресстраційний номер НОМЕР_4 ; 
- автомобіль Toyota Rav4 1996 року випуску, державний номер НОМЕР_5 , кузов № НОМЕР_6 .
2) Залишити у власності ОСОБА_1 :
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,6кв.м.
- житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_6 .
- земельну ділянку площею 0,096га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .
- автомобіль Тойота РАВ 4, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .
3. Залишити в праві власності відповідача ОСОБА_6 :
- садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_5 ;
- земельну ділянку площею 0,028га, розташованою за адресою: Одеська область, Овідіопольській район, с. Кароліно-Бугаз, СК «Дружба», ділянка № НОМЕР_3 .
- земельну ділянку площею 0,091га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 ;
- двоповерховий житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 .
4) Стягнути з ОСОБА_6 на мою користь компенсацію за більшу частину майна в розмірі 144786,13грн
5) Стягнути з відповідача на її користь компенсацію за заподіяний мені збиток пошкодження автомобіля Тойота Рав 4 - 5000грн.
6) Стягнути з відповідача компенсацію за 1/2 частину автомобіля Toyota Rav4 1996 року випуску, державний номер НОМЕР_5 , кузов » НОМЕР_7 , в розмірі 100950 грн.
7) Стягнути з ОСОБА_6 на її користь судові витрати: виплата судового збору (держмита) 1700 грн; витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн; судовий збір – 214, 60грн; оплата за проведення судової експертизи в розмірі 3800грн, а всього на загальну суму 5835 грн.
8) Стягнути з відповідача на її користь судові витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не досліджено матеріали справи у повному обсязі, зроблені помилкові висновки.

Сповіщення сторін та заяви у справі.
У судове засідання, призначене на 24 березня 2021 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
24 березня 2021 до канцелярії Одеського апеляційного суду від адвоката Деменчука Д.А., який діє в інтересах ОСОБА_5 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке вмотивоване тим, що стороні відповідача (позивача за зустрічним позовом) необхідно ознайомитись із матеріалами справи.
Розглянувши вказане клопотання, судова колегія дійшла до висновку про відмову у її задоволенні з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, оскільки 21 вересня 2020 року адвокат Деменчук Д.А., який діє в інтересах ОСОБА_5 , вже звертався із заявою про ознайомлення із матеріалами справи, однак до дати судового засідання (24 березня 2021 року) не здійснював жодних дій для реалізації свого процесуального права на ознайомлення.
Зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.
Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить. 

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції встановив, що 17 вересня 1994 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом РАГС виконкому Одеської міської ради народних депутатів, актовий запис №1298. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 24 вересня 2012 року за позовом ОСОБА_1 шлюб між сторонами розірвано. За період шлюбу у сторін дітей народжено не було.
На підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 1996 року, укладеного між ОСОБА_8 , що діяла від імені ОСОБА_9 на підставі довіреності, – з одної сторони, та ОСОБА_1 – з іншої сторони, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сорокою Г.В., зареєстрований в реєстрі за №7-2086, ОСОБА_1 стала власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 41,1кв.м.
Згідно заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 10 квітня 2007 року, за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,6кв.м., у зв`язку із здійсненням реконструкції та збільшенням загальною площі квартири.
На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 21 червня 2010 року, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., – ОСОБА_5 став власником земельної ділянки АДРЕСА_3 .
Згідно свідоцтва про право власності від 21 січня 2011 року, виданого на підставі рішення Виконкому Кароліно-Бугазької сільської ради від 14 грудня 2010 року за №33, – ОСОБА_5 став власником житлового будинку з мансардою та надвірними спорудами, загальною площею 159,4кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 28 липня 2006 року, виданого на підставі рішення Новодолинської сільської ради №489-ІІ від 25 жовтня 2005 року, – ОСОБА_1 стала власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 .
На підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 лютого 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 301,1кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_4 .
Згідно договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2006 року, укладеного між ОСОБА_10 , – з одної сторони, та ОСОБА_5 – з іншої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Мірошниченко Н.М., – ОСОБА_5 став власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 .
Як свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 08 липня 2008 року, ОСОБА_1 стала власником транспортного засобу марки «Тойота Рав4», 2001 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Майнові права ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були належним чином зареєстровані в установленому порядку. Право власності на вказане спірне майно набуте у власність сторонами в період знаходження у зареєстрованому шлюбі.
Водночас, суд першої інстанції погодитився із доводами сторін щодо наявності підстав для включення в загальну масу спільного майна колишнього подружжя житлового будинку, загальною площею 417,5кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 та автомобілю марки «Тойота Рав4», 1996 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Аналіз матеріалів справи, зокрема, висновок судової будівельно-технічної експертизи №2138/3837/24 від 31 липня 2013 року, складений судовим експертом Одеського НДІСЕ, свідчить, що на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_5 на праві власності, – збудований житловий будинок, загальною площею 417,5кв.м. 
Так, рішенням Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області №140-ІІІ від 28 квітня 2007 року ОСОБА_5 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд. Однак відомостей про прийняття нерухомого майна до експлуатації та реєстрації права власності на дане майно в установленому порядку суду не представлено.
Разом з тим, як свідчить інформаційний лист Територіального сервісного центру №5142 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України №31/1515142-2254 від 22 вересня 2016 року, за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на автомобіль марки «Тойота Рав4», 1996 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з 07 вересня 2004 року. 
Однак, 15 листопада 2011 року даний автомобіль був знятий з обліку, на теперішній час не знаходиться у власності сторін, не належить ОСОБА_11 .
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для визнання відповідного майна об`єктами права спільної власності подружжя та відмовляє у задоволенні вимог, пов`язаних із розподілом житлового будинку, загальною площею 417,5кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , та автомобілю марки «Тойота Рав4», 1996 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Згідно положень висновку судової будівельно-технічної експертизи №2138/3837/24 від 31 липня 2013 року, складеного судовим експертом Одеського НДІСЕ, нерухоме майно, що є предметом спору, характеризується загальною вартістю 4887020,26 гривень. 
Зокрема, вартість двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , – 368600,00 гривень; вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , – 227771,76 гривень; вартість двоповерхового будинку з мансардою та надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , – 816800,00 гривень; вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 , – 177859,50 гривень; вартість двоповерхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 – 1366000,00 гривень; вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 , – 187362,00 гривень; вартість двоповерхового житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , – 1633000,00 гривень; вартість автомобілю марки «Тойота», 2001 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 , – 109627,00 гривень.
Перевіряючи обґрунтованість зустрічних вимог ОСОБА_5 у відповідній частині, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 , уродженець Ісламської Республіки Афганістан, перебуває на території держави Україна на законних підставах з вересня 1987 року. Як свідчила сторона відповідача, ОСОБА_5 в період з 1991 року по 1994 рік займався закупкою товарів з Турецької Республіки та їх реалізацією на території України, на підтвердження чого сторона посилалась на рахунок від 08 вересня 1994 року про отримання ОСОБА_5 з Турецької Республіки вантажу, загальною вартістю 9905,00 доларів США.
Як свідчить розписка від 17 липня 1993 року, ОСОБА_5 передав керівнику TOB «Аіда» Вишутіну М.Л., грошові кошти у розмірі 37000,00 доларів США. Даний борг повертався частинами та був виплачений у повному обсязі в 2002 році.
Посилання і пояснення сторони ОСОБА_5 по даним обставинам підтвердив свідок – ОСОБА_12 , керівник TOB «Аіда», ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведений до присяги у встановленому законом порядку.
Суд першої інстанції врахував, що в силу закону, зокрема, заперечення факту вчинення правочину, оспорювання окремих його частин тощо може доводитися письмовими доказами та не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (стаття 218 ЦК України). Однак в даному випадку відповідні свідчення у сукупності з письмовими доказами підтверджують факт наявності значних грошових коштів у ОСОБА_5 до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , яке відбулось 17 вересня 1994 року.
Посилання сторони ОСОБА_5 на ті обставини, що будівництво та облаштування будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , здійснювалось за кошти, подаровані ОСОБА_5 його батьками, у загальному розмірі близько 50000,00 доларів США, – документально не підтверджуються, однак при цьому в матеріалах справи присутні розшифрування телефонних розмов між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а також між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 , – матір`ю ОСОБА_1 , – складених та завірених ФОП ОСОБА_14 , з яких випливає, що декларації про ввезення грошових коштів ОСОБА_5 на територію України оформлювались, та ОСОБА_1 не заперечує фактів існування таких документів та їх знаходження у неї.
Відтак, суд першої інстанції погодився із сторонами в тому, що житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 301,1кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_4 , земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_4 , земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_8 , а також транспортний засіб марки «Тойота Рав4», 2001 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 , – є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.
В процесі розгляду справи, питання про розрахунок та отримання грошових компенсацій за відповідну частку майнових прав сторонами не вирішувалось, необхідних дій не вчинялось. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що погодження компенсаційних виплат між сторонами не уявляється можливим.
Таким чином, суд першої інстанції вважав обґрунтованим визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 301,1кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_4 , земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 , земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_8 , а також транспортний засіб марки «Тойота Рав4», 2001 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 , – в рівних частках, тобто по 1/2 ідеальній частці на кожного співвласника – в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної власності.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції не погодився із обґрунтованістю інших вимог сторін та відмовив у їх задоволенні. Разом з тим, суд першої інстанції вбачав доцільним довести до відома сторін, що відмова у задоволенні відповідних вимог не позбавляє сторін права на поділ житлового будинку, загальною площею 417,5кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_8 – після реєстрації права власності на даний об`єкт нерухомого майна в установленому порядку. 
Однак судова колегія повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції не може з огляду на наступне.
Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і статті 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частині перша статті 70 СК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18.
Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
З матеріалів справи вбачається, що грошову суму для придбання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 56,6кв.м в розмірі еквівалентну 3000 доларів США надали батьки позивача ОСОБА_1 . Зазначений борг підтверджує сам відповідач ОСОБА_5 в розписці від 04.10.2013 року.
Під час укладання договору купівлі-продажу зазначеної квартири, 25.09.1996р., в Першій Одеській державній нотаріальні конторі були присутні ОСОБА_1 , мати ОСОБА_1 – ОСОБА_15 та продавець квартири.
ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_5 , за сумісні кошти в період з 2005-2006 рік, здійснили прибудову до зазначеної квартири, загальна площа квартири збільшилася.
Згідно заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 10 квітня 2007 року, за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,6кв.м., у зв`язку із здійсненням реконструкції та збільшенням загальною площі квартири.
Позивач та відповідач знаходились в зареєстрованому шлюбі вже більше 9 років, коли придбали земельну ділянку № НОМЕР_3 в СК «Дружба» 17.10.2003 року, та в період з 2003 по 2010 роки будували будинок за спільні кошти.
Судова колегія критично ставиться до доказів, які надані ОСОБА_16 щодо наявності значних грошових коштів до моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а сам ОСОБА_5 до шлюбу та в період шлюбу здійснював підприємницьку діяльність. Доказів щодо того, що саме за ті кошти та в якому саме розмірі було придбане спірне майно не надав.
Таким чином, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_5 не надав належних та допустимих доказів набуття у спільну сумісну власність подружжя за час перебування в шлюбі вказаного ним майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 56,6кв.м.; житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_6 ; земельну ділянку площею 0,096га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 ; автомобіль Тойота РАВ 4, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .
Отже, презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя ОСОБА_16 не спростовано, що є його процесуальним обов`язком.
Доказів того, що відповідач ОСОБА_5 здійснив продаж спільного майна подружжя у 2011 році та саме автомобіль Toyota Rav4 1996 року випуску зі згоди подружжя, а саме дружини ОСОБА_1 , матеріали справи не містять; позивач ОСОБА_1 заперечує цей факт, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1/2 частину незаконно відчуженого автомобіля.
Суд першої інстанції фактично не вирішив спір по суті, так як розділив між подружжям спірне майно без врахування позицій сторін та оформлення правоустановчих документів на майно.
Так, суд першої інстанції передав у власність кожному із подружжя по 1/2 ідеальної частини спірного майна, що свідчить про поверхністний та формальний розгляд справи щодо розділу спірного майна та фактично не вирішення спору по суті, як таке вирішення спору не надає можливість сторонам вільно володіти та користуватись таким майном в подальшому приведе до нових судових спорів щодо виділення часток або взаємозарахування таких часток. 
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами склались відносини щодо фактичного розділу спірного майна, так як правоустановчі документи на спірне майно оформлювалось майже порівну між подружжям. Так, на ОСОБА_1 було оформлено наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 56,6кв.м.; житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_6 ; земельна ділянка площею 0,096га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 ; на ОСОБА_5 було оформлено садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_5 ; земельну ділянку площею 0,028га, розташованою за адресою: Одеська область, Овідіопольській район, с. Кароліно-Бугаз, СК «Дружба», ділянка № НОМЕР_3 ; земельну ділянку площею 0,091га, розташовану за адресою: АДРЕСА_8 ; двоповерховий житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_8 .
Таким чином, у зв`язку з тим, що між сторонами склались фактичні відносини щодо користування кожним своєї оформленої на нього частки майна, судова колегія вважає за доцільне вирішити спір по суті, виділивши кожному те майно, яким кожен з подружжя володіє та користується.
Враховуючи вищевикладене, відповідач не довів, що спірне майно належить йому особисто, а отже суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про те, що воно є складовою частиною спільного майна подружжя, яке підлягає поділу.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.
Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат.
У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З матеріалів справи вбачається, що за подачу апеляційної скарги на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 500 гривень, а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача.
Крім того, під час розгляду справи стороною позивача були понесені наступні судові витрати: виплата судового збору (держмита) 1700 грн; витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн; судовий збір – 214, 60 грн; оплата за проведення судової експертизи в розмірі 3800 грн, а всього на загальну суму 5835 грн, що підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_17 .
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року скасувати.
Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Розділити спільне подружнє майно: 
- квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 56,6 кв.м.; 
- садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_5 ; 
- земельну ділянку площею 0,028 га, розтошовану за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, СК «Дружба» ділянка № НОМЕР_3 ; 
- житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_6 ; 
- земельну ділянку площею 0,096га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 ; 
- двоповерховий житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_8 ; 
- земельну ділянку площею 0,091га, розташовану за адресою: АДРЕСА_8 ;
- автомобіль Тойота РАВ 4, 2001 року випуску, ресстраційний номер НОМЕР_4 ; 
- автомобіль Toyota Rav4 1996 року випуску, державний номер НОМЕР_5 , кузов № НОМЕР_6 .
Залишити у власності ОСОБА_1 :
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,6кв.м.
- житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_6 .
- земельну ділянку площею 0,096га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .
- автомобіль Тойота РАВ 4, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .
Залишити в праві власності відповідача ОСОБА_6 :
- садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_5 ;
- земельну ділянку площею 0,028га, розташованою за адресою: Одеська область, Овідіопольській район, с. Кароліно-Бугаз, СК «Дружба», ділянка № НОМЕР_3 .
- земельну ділянку площею 0,091га, розташовану за адресою: АДРЕСА_8 ;
- двоповерховий житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_8 .
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 компенсацію за більшу частину майна в розмірі 144786,13грн
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати: виплата судового збору (держмита) 1700 грн; витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн; судовий збір – 214, 60 грн; оплата за проведення судової експертизи в розмірі 3800 грн, а всього на загальну суму 5835 грн.
Стягнути з відповідача ОСОБА_6 компенсацію на користь ОСОБА_1 за 1/2 частину автомобіля Toyota Rav4 1996 року випуску, державний номер НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_7 , в розмірі 100950 грн.
Стягнути з відповідача ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 500 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 05 квітня 2021 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дрішлюк