П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/624/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лабань Г.В.   
Суддя-доповідач -  Сапальова Т.В.   
19 травня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сапальової Т.В. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Капустинського М.М. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Бень Я.О., 
представника позивача: Савчука Ю.М.
представниці відповідача: Кундиловської М.М. 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар" до Головного управління ДПС в Хмельницькій області про  визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
В С Т А Н О В И В :
 у лютому 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Подільський господар» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року позов задоволено, а саме: визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 03 січня 2020 року №0000010508, яким збільшено суму грошового зобов`язання по податку на додану вартість за основним зобов`язанням на суму 1 554 975,0 грн. та за штрафними санкціями 777 488,0 грн. Стягнуто на користь позивача судовий збір.
          Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. В апеляційній скарзі податковий орган вказав, що у позивача відсутні документи, які б свідчили про перевезення товару, а ті документи, які було надано, не відповідають дійсності, відображена у них інформація не підтверджує операції з постачання товару. Також відповідач вказав на недобросовісність контрагента позивача – ТОВ «Індустрзбут», як платника податків та суб`єкта господарювання. 
В судовому засіданні представниця відповідача просила скасувати рішення суду першої інстанції з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 грудня 2019 року працівниками ГУ ДПС у Хмельницькій області було складено Акт за №0219/22-01-05-08/32678236 “Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ГОВ “Подільський господар” (ПН 32678236), з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських операцій за жовтень, листопад та грудень 2018 року, січень та лютий 2019 року із ТОВ “Індустрзбут” (ПН 41731567).
Перевіркою встановлено, що укладені ТОВ “ПОДІЛЬСЬКИЙ ГОСПОДАР” з ТОВ “ІНДУСТРЗБУТ” договори поставки не опосередковуються реальними виконаннями господарських операцій, які становлять їх предмети, у зв`язку із відсутністю у даного постачальника виробничих, трудових ресурсів та самого активу для здійснення такого постачання. Перевіркою не підтверджено реальність господарських операцій з постачання (продажу) ТОВ “ІНДУСТРЗБУТ” на адресу ТОВ “ПОДІЛЬСЬКИЙ ГОСПОДАР” продукції (шроту соняшникового), у зв`язку із відсутністю джерела її законного введення в обіг та/або реального задекларованого виробництва.          Перевіркою встановлено, що ТОВ “ІНДУСТРЗБУТ” фактично товар (шрот соняшниковий) не поставляло. ТОВ “ПОДІЛЬСЬКИЙ ГОСПОДАР” документально не підтверджено, що шрот соняшниковий придбаний саме у ТОВ “ІНДУСТРЗБУТ”.
На підставі акта перевірки було прийнято податкове повідомлення-рішення від 03 січня 2020 року№0000010508, за яким товариству збільшено суму грошового зобов`язання по податку на додану вартість за основним зобов`язанням на суму 1 554 975,0 грн. та за штрафними санкціями 777 488,0 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що твердження відповідача, викладені в акті перевірки про заниження податку на додану вартість, що підлягав сплаті в бюджет та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту, не відповідають фактичним обставинам справи, спростовані належними та допустимими доказами, тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є не правомірним.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Згідно з п. 16.1.4 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до пункту 75.1 ст.75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту
Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Приписами п. 201.10 ст. 201 ПК України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.
Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:
- для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;
- для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені;
- для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).
У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.
У відповідності до пункту 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
За правилами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.
Так, відповідно до абз. 5, 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм і форм власності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків регулюються ст. 200 ПК України.
Згідно з п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до п. 200.4. ст. 200 ПК України, при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
З матеріалів справи встановлено, що між ТОВ “ПОДІЛЬСЬКИЙ ГОСПОДАР” та ТОВ “ІНДУСТРЗБУТ” укладено договори поставки №13/09-2018ПГ від 13.09.2018 та №15/01-2019 від 15.01.2019 про поставку шроту соняшникового (т.1 а.с. 117-120). У вказаних договорах заначено про те, що ціна товару, його кількість за дійсним договором зазначається у рахунку товар (видаткових накладних), що виставляється постачальником або у специфікації до цього договору (п. 2.1. Договору).
Товар за своїми якісними показниками повинен відповідати вимогам чинних в Україні стандартів та нормативів. Постачальник підтверджує відповідність якісних показників товару вимогам, які встановлені відповідними документами.
На виконання умов вищевказаних договорів поставки було відвантажено шрот соняшниковий, що підтверджується відомостями видаткових накладних (т.1 а.с. 121-171, т. а.с. 9-42, 65-100).
Розрахунки за поставлений товар було проведено безготівково у повному обсязі, що підтверджується карткою рахунку 631 за жовтень 2018 - травень 2019 року, виписками із банківських рахунків про оплату товару, та платіжними дорученнями за перевіряємий період (т. 1 а.с. 108-116, 172-193, т. 3 а.с. 51-61, 114-130).
Перевезення здійснювались різними автомобільними перевізниками, що підтверджується товарно-транспортними накладними у період жовтень 2018 – лютий 2019 років (т. 1 а.с. 194-247). Весь товар було поставлено з с. Писанка, Долинянський район, Кіровоградська область у різні села Шепетівського району Хмельницької області, де здійснює свою діяльність позивач. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з узагальненим переліком документів, які було використано при проведенні перевірки (додаток №2 до акта документальної виїзної позапланової перевірки від 04.12.2019 №0219/22-01-05-08/32678236), ТОВ «Подільський господар» було надано податковому органу додаткові документи на підтвердження своєї господарської діяльності у період  жовтень 2018 року – лютий 2019 року, серед яких: договори поставки, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, електронні копії довіреностей на отримання шроту соняшникового, копії платіжних доручень, посвідчення про якість на шрот соняшниковий тостований негранульований, оборотно-сальдові відомості по рахунку 631 за жовтень 2018 – лютий 2019 тощо (т.1 а.с. 71-82).
Також, позивачем долучено до матеріалів справи звіти про рух та використання кормів (т. 3 а.с. 43-50, 101-113), що підтверджує фактичне виконання укладених позивачем договорів. 
Позивач в підтвердження своєї господарської діяльності надає договір оренди землі та свідоцтва про право власності на нерухоме майно (т. 3 а.с. 131-152).  
Отже, факт здійснення спірних фінансово-господарських операцій підтверджено належним чином складеними первинними документами.
Оцінюючи доводи в частині наявності недоліків у змісті наданих позивачем товарно-транспортних накладних, колегія суддів зазначає, що наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися).
Певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер. Для підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховують специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, підприємство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи. В сукупності вони мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку.
Суд апеляційної інстанції враховує позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 24.05.2019 у справі №826/7423/16 щодо необов`язковості надання товарно-транспортних документів на перевезення ТМЦ за наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та ПДВ при оподаткуванні операцій за договорами купівлі продажу чи поставки. Такі документи є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а, отже, відсутність ТТН не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій проведених з контрагентами.
Враховуючи підтвердження факту здійснення спірних господарських операцій належними первинними документами, оцінюючи надані докази у їх сукупності, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо наявності у наданих позивачем товарно-транспортних накладних інформації, яка не підтверджена даними автоматизованих інформаційних систем інших державних органів, оскільки сам по собі цей факт не спростовує факт здійснення спірних господарських операцій. 
Як зазначалось вище матеріали справи містять копії товарно-транспортних накладних за період жовтень 2018 – лютий 2019 років, дані перевезення були здійснені різними автомобільними перевізниками, а тому доводи податкового органу щодо помилок у заповненні ТТН, неповноти їх заповнення, які ставляться у провину позивачу є необґрунтованими, оскільки правовідносини позивача з його контрагентом стосуються поставки певного товару (шрот соняшниковий), тобто його оплати, отримання та подальше його використання, що і доведено позивачем у судовому порядку.     
Оцінюючи доводи податкового органу про наявність даних з негативною інформацією відносно ТОВ «ІНДУСТРЗБУТ» та його контрагентів, а також наявність кримінальних проваджень, фігурантами яких є контрагенти-постачальники позивача, як доказів відсутності факту реального здійснення спірних господарських операцій, колегія суддів зазначає, що законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих суб`єктів не покладається обов`язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків. Виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов`язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів. Навіть якщо контрагент не виконав свого зобов`язання по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.
Юридична відповідальність кожного платника податків, відповідно до ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб`єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим.
Крім того, належними та допустимими в розумінні статті 124 Конституції України, положень Кодексу адміністративного судочинства України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (оскільки діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об`єктивною стороною злочинів, передбачених статтею 191 Кримінального кодексу України та статтею 212 Кримінального кодексу України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (оскільки наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до статей 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином, або рішення суду про визнання правочину недійсним (оскільки відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).
Податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік платника податку від ведення такого обліку іншими особами, зокрема, від фактичної сплати його контрагентами податків до бюджету, від знаходження постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. При цьому питання декларування сум податкового кредиту не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб. Натомість у разі, якщо такі особи не виконали свого зобов`язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо таких осіб.
Викладена позиція узгоджується з висновком Верховного Суду зазначеним у постанові від 31.01.2019 р. у справі №П/811/1930/17.
Таким чином, невстановлення джерела походження товару у контрагента, а також факти відсутності у такого контрагента трудових ресурсів, основних фондів, виробничих потужностей, земельних ділянок тощо, самі по собі не свідчать про нереальність господарських операцій та не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права також висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 26.06.2018 у справі №803/649/15-а, від 31.07.2018 у справі №820/3119/17, від 31.07.2018 у справі №0870/4938/12, від 31.07.2018 у справі №817/1339/17, від 21.05.2019 у справі №804/887/17, від 27.06.2019 у справі №814/1791/13-а.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 06.02.2018 у справі №804/4940/14, від 30.01.2018 у справі №2а/1770/3360/12, від 19.06.2018 у справі №826/7704/16, відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Податковим органом також не спростовано, що на момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагент - ТОВ «ІНДУСТРЗБУТ» були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники ПДВ, установчі документи недійсними в судовому порядку не визнавались.
У пункті 110 рішення у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Європейський Суд з прав людини визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Так, позивачем надано до суду копії первинних документів за господарськими операціями з ТОВ «ІНДУСТРЗБУТ», які згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України є підставою для податкового обліку (договори, видаткові та податкові накладні, товарно-транспортні накладні, документи про оплату). Вказані документи містять відомості, які повністю відображають суть господарських операцій між позивачем та його контрагентом та у їх сукупності свідчать про фактичний рух активів із урахуванням ділової мети такого руху у межах господарської діяльності позивача.
Натомість, апелянтом не доведено та не надано належних доказів, які б свідчили, що ТОВ «ІНДУСТРЗБУТ» фактично поставку товарно-матеріальних цінностей не здійснював, не мав трудових ресурсів та достатнього матеріально-технічного забезпечення для виконання умов договорів поставки, укладених з позивачем.
Колегія суддів зазначає, що для встановлення своєчасного, достовірного, повного нарахування та сплати податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських операцій у правовідносинах ТОВ "Подільський господар" та ТОВ "ІНДУСТРЗБУТ" основними умовами є наявність товару, його оплата у встановленому законодавством порядку, передача товару покупцю, та використання у господарській діяльності. На позивача не може покладатись обов`язок доказування повноти та правильності заповнення документів при перевезенні, чи доведення добросовісності його контрагента та контрагентів контрагента, оскільки вказані чинники не впливають на формування податку на додану вартість у господарській операції щодо поставки товару.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку проте, що судом першої інстанції обґрунтовано скасовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення, оскільки правомірність його прийняття не підтверджена під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Хмельницькій області залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, передбачених  ч.4 ст.328 КАС України.
Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі   27 травня 2021 року.

Головуючий	 	 	Сапальова Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Смілянець Е. С.    Капустинський М.М.