Постанова                                                   
іменем України
11 травня 2021 року
м. Київ
справа № 570/3305/17
провадження № 51-4949км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
захисника
(в режимі відеоконференції)       ОСОБА_5 ,
прокурора                                       ОСОБА_6 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 – ОСОБА_5 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року та  ухвалу Рівненського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року у кримінальному провадженні №12015180180000822 від 13 червня 2015 року за обвинуваченням   
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,  уродженця смт Ємільчине Ємільчинського району Житомирської області, машканця с. Гатне Києво-Святошинського району Київської області, такого, що судимості не мав, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 407, частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України (далі — КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року  ОСОБА_7 засуджено за частиною 4 статті 407 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, за частиною 1 статті 122 КК — у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі частини 1 статті 70 КК ОСОБА_7 призначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за наступних обставин. 
ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за контрактом від 28 квітня 2016 року, на порушення вимог статей 17, 65 Конституції України, статей 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно 17 травня 2015 року близько 21 години 30 хвилин з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби в умовах особливого періоду без поважних причин самовільно залишив місце служби – місце розташування військової частини (польова пошта НОМЕР_1 ), яка дислокується в АДРЕСА_1 (Рівненський загальновійськовий полігон), і обов`язки військової служби не виконував до 27 травня 2015 року, а цього дня ОСОБА_7 добровільно повернувся до розташування військової частини та приступив до виконання військових обов`язків.
Після цього ОСОБА_7 09 червня 2015 року на порушення вимог вищевказаного законодавства, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків повторно в умовах особливого періоду, крім воєнного стану. самовільно залишив місце служби – місце розташування військової частини (польова пошта НОМЕР_1 ), яка дислокується в АДРЕСА_1 (Рівненський загальновійськовий полігон), і обов`язки військової служби не виконував до 13 червня 2015 року, а цього дня ОСОБА_7 добровільно повернувся до розташування військової частини та приступив до виконання військових обов`язків.
Крім того, ОСОБА_7 12 червня 2015 року о 18:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у будинку АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин завдав ОСОБА_8 ножем два удари в грудну клітку та шию, а також два удари ногою в грудну клітку, що спричинило потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості та тривалий розлад здоров`я.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року вказаний вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну вказаних судових рішень шляхом призначення ОСОБА_7 покарання за частиною 4 статті 407 КК у виді позбавлення волі строком на 3 роки, за частиною 1 статті 122 КК у виді позбавлення волі строком на 1 рік. Просить відповідно до статті 70 КК ОСОБА_7 призначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 3 роки та на підставі статті 75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 роки. Просить зменшити розмір моральної шкоди з 50 000 грн до 10 000 грн. 
Вимоги щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого захисник обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували даних про особу засудженого та всіх інших обставин, передбачених статтями 66, 67 КК, при виборі заходу примусу та порядку його відбування. 
Зокрема, вказано такі обставини: засуджений визнав свою вину, надав у суді детальні показання щодо вчинення ним кримінальних правопорушень, щиро розкаявся у їх скоєнні, неодноразово висловлював жаль за вчинене, просив вибачення у потерпілої, активно сприяв розкриттю злочину на досудовому розслідуванні, в період з 22 лютого по 22 липня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції, 24 червня 2016 року звільнений з військової служби, одружений, має двох неповнолітніх дітей, добровільно відшкодував потерпілій моральну шкоду в розмірі 1000 грн, визнав первинний позов у сумі 10 000 грн, які він у змозі сплатити.
Разом з цим захисник стверджує, що в судів першої та апеляційної інстанцій з урахуванням усіх обставин було достатньо підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Крім того, захисник вказує на те, що в суді першої інстанції засуджений брав участь в режимі відеоконференції, де намагався щиро покаятися в скоєних кримінальних правопорушеннях, однак через технічну несправність суд не почув його показань та зробив висновок на власний розсуд і зазначив пояснення, які він не надавав.
Також захисник вважає безпідставно задоволеними вимоги потерпілої щодо розміру моральної шкоди, оскільки вони не підтверджені та не відповідають вимогам розумності характеру та обсягу страждань, немайнових втрат позивача і справедливості.
У заяві від 17 листопада 2020 року ОСОБА_7 просить залишити касаційну скаргу його захисника без розгляду.
У запереченнях представник потерпілої просить залишити без задоволення касаційну скаргу захисника засудженого, а судові рішення – без зміни.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, який підтримав касаційну скаргу, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на наступних підставах. 

 
Мотиви Суду
Ураховуючи визначену судову практику щодо розгляду кримінальних провадження, в яких засуджений відмовляється від касаційної скарги, що подана його захисником (постанова об`єднаної палати Верховного Суду від 22 лютого 2021 року                         №51-1579кмо20), суд касаційної інстанції не бере до уваги заяву ОСОБА_7 про відмову від касаційної скарги його захисника та розглядає кримінальне провадження в загальному порядку.
Відповідно до частини 2 статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Винуватість ОСОБА_7 за частиною 4  статті 407 та частиною 1 статті 122 КК, правильність кваліфікації дій та порядок дослідження доказів відповідно до частини 3 статті 349 КПК в касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.
Що стосується доводів касаційної скарги щодо призначеної засудженому міри покарання, визначення розміру моральної шкоди та неправильного відображення показань засудженого, то колегія суддів визнає їх неспроможними.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції враховував, що він сприяв розслідуванню та судовому розгляду справи, визнано пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття, активне сприяння розкриттю та розслідуванню злочину, обтяжуючою покарання обставиною визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. 
Зваживши на вищенаведені обставини та характеризуючі дані засудженого, взявши до уваги те, що ОСОБА_7 не визнав повністю цивільний позов, а також тривалий час перебував у розшуку та переховувався від суду, що не свідчить про його каяття, суд не погодився із думкою захисника про необхідність застосування положень статті 69 КК та призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.
Перевіряючи вказаний вирок суду в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника, вимоги та доводи якої є аналогічними доводам у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для її задоволення. 
Суд апеляційної інстанції вважав призначене засудженому покарання справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, зважаючи на обставини і дані про особу винного, на категорію вчинених кримінальних правопорушень, які є злочинами проти встановленого порядку несення військової служби та належать до діянь, які характеризуються підвищеним ступенем суспільної небезпеки, оскільки завдають шкоду суспільним відносинам, пов`язаним з військовою безпекою держави, та злочинами проти життя та здоров`я особи, що є основною соціальною цінністю. 
Також апеляційний суд визнав безпідставними доводи апеляційної скарги захисника щодо явно несправедливого покарання внаслідок його суворості та наявності достатніх підстав для пом`якшення покарання і застосування статті 75 КК, де він вказував на участь засудженого в АТО, наявність у нього двох неповнолітніх дітей, добровільне відшкодування потерпілій частини моральної шкоди в сумі 1000 грн та визнання первинного позову в сумі 10 000 грн, спростувавши це врахуванням судом першої інстанції встановлених законом критеріїв при призначенні покарання та вказавши на те, що зазначені факти не є безумовною підставою в даному випадку для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та можливістю виправлення і перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства.  
 Апеляційним судом стверджено правильність дотримання судом першої інстанції засад розумності, виваженості та справедливості при визначенні розміру шкоди. Вважалося, що суд першої інстанції правильно врахував те, що потерпіла отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, тривалий час лікувалася, на що були потрачені значні для неї кошти, також вона отримала сильні душевні страждання, відновлюючись після травм, які завдав їй засуджений.
Разом з цим, апеляційний суд взяв до уваги те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю і немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи, матеріальної оцінки життя і здоров`я людини, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням особи, яка отримала відповідні травми, тому будь-який її розмір може мати суто умовний характер.
Усупереч твердженням захисника суди першої та апеляційної інстанцій належним чином перевірили та оцінили всі обставини, які впливають на обрання заходу примусу та порядку його відбування, помилок з цього приводу та при визначенні розміру моральної шкоди у кримінальному провадженні не встановлено.
Крім того, колегія суддів не погоджується з доводами захисника, де він вказує на те, що суд через технічні несправності не почув показань засудженого, в яких він розкаювався у скоєному, оскільки зі змісту судових рішень чітко видно, що суди враховували визнання ним винуватості та щире каяття. Змістове забарвлення при виготовленні судових рішень не може бути підставою для скасування або зміни судових рішень. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК. 
Таким чином, колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.  
З огляду на зазначене касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а судові рішення є законними та обґрунтованими.
 
На підставі наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року та  ухвалу Рівненського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника ОСОБА_5 – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                            ОСОБА_3