ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 квітня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №577/1316/20 
Номер провадження 22-ц/816/382/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Левченко Т. А. 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна»,
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» - адвоката Корнілова Л.О.
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 грудня 2020 року в складі судді Буток Т.А., ухвалене у м. Конотоп, повний текст якого складено 14 грудня 2020 року,
                                                в с т а н о в и в:  
13 квітня 2020 року ОСОБА_1 , через представника - адвоката Стефківського В.І., звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», в якому просила стягнути з відповідача на її користь 115200 грн страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника та 10000 грн витрат на правову допомогу.
Свої вимоги мотивувала тим, що 11 березня 2017 року близько 14-00 год. на 68 км автодороги Кіпті-Глухів-Бачівськ відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ГАЗ 3302-14» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , який здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. Враховуючи наслідки дорожньо-транспортної пригоди, позивачу була спричинена шкода у зв`язку  з втратою годувальника, а саме її сина ОСОБА_3 . Так, як на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність була застрахована у відповідача, то 15 серпня 2019 року представником позивача було подано ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, заяву про виплату страхового відшкодування та документи, що підтверджують факт настання страхового випадку та належний до виплати розмір страхового відшкодування. Відповідач визнав подію дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування за заподіяну моральну шкоду в розмірі 38400 грн. Страхове відшкодування у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 115200 грн виплачене не було, оскільки ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» не визнала, що позивачка перебувала на утриманні померлого сина. 
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_1 115200 грн страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника та 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу, загалом 125200 грн.
В апеляційній скарзі представник  ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» - адвокат Корнілов Л.О., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.  
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачка перебувала на утриманні померлого сина, оскільки матеріали  справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів перебування ОСОБА_1 на утриманні свого сина. 
Звертає увагу, що починаючи з 1994 року позивачка отримує пенсію за віком більшу від встановленого законом прожиткового мінімуму і при цьому вона зареєстрована в іншому місті, не там де проживав її покійний син.
Доводить, що довідка виконкому сама по собі не може беззаперечно свідчити про перебування ОСОБА_1 на утриманні свого сина, оскільки не відомо на яких підставах вона видавалася і на чому ґрунтуються дані, зазначені в ній.
Не погоджується ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» й в частині вирішення судом питання  про стягнення судових витрат, оскільки розрахунок за надані послуги від 27 березня 2020 року стосується іншої юридичної особи, а акт виконаних робіт від 04 грудня 2020 року у порушення ч. 9 ст. 83 ЦПК України взагалі не надсилався відповідачу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Стефківський В.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване. Вказує, що позивачка відповідно до ст. 1200 ЦК України має право на страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, оскільки вона є непрацездатною особою і була на утриманні у померлого сина. Звертає увагу, що позивачка протягом тривалого часу фактично проживала з сином без реєстрації місця проживання, що підтверджується довідкою № 58101-14 від 01 липня 2019 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210200 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. 
Судом першої інстанції встановлено, що 11 березня 2017 року о 14-00 год. на 68 км. автодороги «Кіпті-Глухів-Бачівськ» відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ГАЗ 3302-14» реєстраційний номер НОМЕР_1 здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf» реєстраційний номер  НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. ОСОБА_2 відшкодував матері загиблого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 витрати на поховання та на спорудження пам`ятника в розмірі 32200 грн та витрати на поминальні процедури в розмірі 7000 грн. Разом з тим, моральна шкода та шкода, пов`язана із втратою годувальника, внаслідок смерті сина, заподіяна матері загиблого ОСОБА_1 , не відшкодована (а.с. 7).
ОСОБА_1 направляла до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 8, 9).
З копії листа-відповіді ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» на заяву від 14 серпня 2019 року вбачається, що страхове відшкодування за моральну шкоду, заподіяну смертю ОСОБА_3 у розмірі 38400 грн буде виплачено найближчим часом, а у задоволенні вимоги відшкодувати витрати, пов`язані із втратою годувальника - відмовлено (а.с. 27).
Вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки (а.с. 10, 11).
Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2017 року вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2017 року змінено в частині призначеного покарання, визначено вважати ОСОБА_2 засудженим за ч. 3 ст. 286 КК України та призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки (а.с. 12-14).
Постановою Верховного суду від 08 листопада 2018 року ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2017 року відносно ОСОБА_2 залишено без змін, а касаційні скарги потерпілої та захисника без задоволення (а.с. 15-17).
Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком є ОСОБА_4 , матір`ю - ОСОБА_1 (а.с. 18).
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19).
Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 20).
З копії посвідчення № НОМЕР_6 вбачається, що ОСОБА_1 призначено пенсію за віком (а.с. 23).
Згідно з довідкою № 589/02-14 від 01 липня 2019 року, виданою виконавчим комітетом Кузьківської сільської ради Конотопського району Сумської області, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день смерті був зареєстрований та постійно проживав по АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 , яка постійно проживала за цією адресою без реєстрації (а.с. 25).
З копії довідки № 588/02-14 від 01 липня 2019 року, виданої виконавчим комітетом Кузьківської сільської ради Конотопського району Сумської області вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 та дійсно вона знаходилася на утриманні свого сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день смерті його доходи були основним джерелом засобів для її існування. ОСОБА_1 отримувала пенсію та постійно потребувала сторонньої допомоги. Проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом за адресою: АДРЕСА_1 . та вели спільне господарство (а.с. 26).
З відповіді Конотопського управління ГУ ДПС у Сумській області № 635/3/18-50-50-07 від 31 серпня 2020 року вбачається, що облікові картки платників податків, які померли, закриваються та не підлягають подальшому використанню, а тому довідки про доходи померлого ОСОБА_3 надати неможливо (а.с. 85-87).
Згідно з довідкою головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області № 182/04.5 від 02 вересня 2020 року розмір пенсії ОСОБА_1 за березень 2017 року становив 1501,65 грн (а.с. 89-90).
Вказані факти правильно і з достатньою повнотою встановлені судом першої інстанції на підставі належним чином досліджених і оцінених доказів.
Вина ОСОБА_2 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка призвела до смерті ОСОБА_1 та настання внаслідок цього страхового випадку з обов`язком ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» відшкодувати завдану шкоду, правильно встановлені судом та відповідачем не оспорюються.
Ґрунтується на фактичних обставинах і висновок суду про те, що спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Задовольняючи позовні вимоги до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 перебувала на утримані померлого сина ОСОБА_3 , а тому відповідно до ст. ст. 1187, 1200 ЦК України та ст. ст. 6, 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позовні вимоги підлягають задоволенню
Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача - ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», так як суд дійшов його з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. 
Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 3 ст. 12,  ч. ч. 1,  5,  6,  7  ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із ч. ч. 1,  2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно із ч. 4 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Частинами 1, 2 ст. 1200 ЦК України передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Відповідно до підпункту е) пункту 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого повинні бути надані документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо - транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. 
Відповідно до роз`яснень  пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах  про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, із змінами, внесеними згідно з Постановою ПВСУ № 15 від 25 травня 1998 року, встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди (п. 2 ст. 273 ЦПК), якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
З огляду на вказані норми закону при розгляді даної категорії справ доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який не оспорюється, а й факт перебування позивачки на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.
При цьому, повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо.
Для обґрунтування своїх  позовних вимог позивачкою надані довідки № 589/02-14, № 588/02-14 від 01 липня 2019 року, видані виконавчим комітетом Кузьківської сільської ради Конотопського району Сумської області про те, що ОСОБА_3 постійно проживав разом з матір`ю ОСОБА_1 та, що остання знаходилася на утриманні свого сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день смерті його доходи були основним джерелом засобів для її існування.
Однак, самі по собі вказані довідки не можуть бути визнані такими, які беззаперечно доводять факт перебування ОСОБА_1 на утриманні свого сина, оскільки крім вказаних довідок в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про перебування ОСОБА_1 на утриманні свого сина та її потреби у матеріальній допомозі, зокрема докази того, що ОСОБА_3 до дня смерті був працевлаштованим та отримував дохід, за який міг утримувати свою матір. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у позові є посилання на офіційне працевлаштування загиблого, однак матеріали справи не містять доказів про працевлаштування  ОСОБА_3 , а  у позові зазначено про працевлаштування у будинку культури м. Конотоп зовсім іншої особи « ОСОБА_5 » (а.с. 4). 
Звертає колегія суддів увагу й на той факт, що перевірити дані щодо доходів померлого у спосіб, про який клопотала позивачка виявилось неможливим, так як з згідно з відповіддю Конотопського управління ГУ ДПС у Сумській області № 635/3/18-50-50-07 від 31 серпня 2020 року облікові картки платників податків, які померли, закриваються та не підлягають подальшому використанню (а.с. 85-87).
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17, в якому зазначено, що довідка про склад сім`ї, за відсутності доказів, що допомога померлого в дорожньо-транспортній пригоді була основним і постійним джерелом існування для позивача не є достатнім доказом перебування позивача на утриманні останнього.
З матеріалів справи, зокрема з копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_6 та довідки головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області № 182/04.5 від 02 вересня 2020 року вбачається, що позивачка ОСОБА_1 отримує пенсію за віком з 1994 року, розмір її пенсії за березень 2017 року становив 1501,65 грн (а.с. 23, 89-90).
Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі-набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).
Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність.
До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.
Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший за встановлений законом прожитковий мінімум на місяць для такої особи.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність становив: з 1 січня 2017 року - 1247 грн, з 1 травня - 1312 грн, з 1 грудня - 1373 грн.
За таких обставин, дохід ОСОБА_1 у вигляді пенсії за віком (за березень 2017 року - 1501,65 грн) перевищував встановлений законом  у 2017 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у розмірі 1247 грн щомісячно, а тому позивачка не може вважатись такою, що потребувала матеріальної допомоги.
При цьому, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, передбачену ст. 202 СК України, так і те, що син ОСОБА_3 надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування.
З огляду на викладені обставини, ОСОБА_1 не довела обставин перебування на утриманні загиблого сина ОСОБА_3 та потребу у матеріальній допомозі від останнього, а тому підстави для стягнення страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника,  відсутні, а отже відсутні підстави й для задоволення позову.
З огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України відсутні підстави й для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна». 
Так як позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, а колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та прийняла рішення про відмову у позові, то судовий збір за подання апеляційної скарги на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягає компенсації відповідачу за рахунок держави у розмірі 1725 грн. 
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367 - 369,  п. 2 ч. 1 ст. 374,  п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376,  ст. ст. 381- 384, 389  ЦПК України, апеляційний суд   
                                            п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» - адвоката Корнілова Л.О. задовольнити.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 грудня 2020 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, відмовити.
Компенсувати Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Універсальна» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1725 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  

Головуючий -                                                                              О.Ю. Кононенко

Судді:                                                                                           О.І. Собина

                                                                                                      Т.А. Левченко