ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3119/20                                        Суддя (судді) першої інстанції: В.А. Гайдаш

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року                                                                      м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В.
суддів:          Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Держпраці у Черкаській області 
на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року
у справі №580/3119/20 (розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін)
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до відповідача Управління Держпраці у Черкаській області
про           скасування рішень, 

В С Т А Н О В И Л А :
У серпні 2020 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) з позовною заявою до Управління Держпраці у Черкаській області (надалі - відповідач), в якому просив суд:
- скасувати припис відповідача від 03.06.2020 №ЧК-257/374/АВ/П;
- скасувати постанову відповідача від 14.07.2020 №ЧК-257/374/АВ-ЧК-340/П/374/ІП-ФС-19 про накладення штрафу в сумі 4723 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач протиправно дійшов висновку про те, що позивачем не було нараховано та виплачено гр. ОСОБА_2 індексацію заробітної плати за липень-серпень 2019 року, оскільки на думку позивача індексація заробітної плати враховується в розмір мінімальної заробітної плати, відповідно, відсутні правові підстави для виплати гр. ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також зазначено, що постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.08.2020 у справі №711/4101/20 провадження по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КЗпП України закрито за відсутності в його діях складу правопорушення.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року  адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано припис управління Держпраці у Черкаській області від 03.06.2020 №ЧК-257/374/АВ/П.
Визнано протиправною та скасовано постанову управління Держпраці у Черкаській області від 14.07.2020 №ЧК-257/374/АВ-ЧК-340/П/374/ІП-ФС-19.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці у Черкаській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 2942 (дві тисячі дев`ятсот сорок дві) грн. 80 коп.
Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням, відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального, що є підставою для скасування судового рішення.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою доводи відповідача, що відповідачем встановлено факт невиплати гр. ОСОБА_2 індексації заробітної плати за липень-серпень 2019 року, тому оскаржувані позивачем припис від 03.06.2020 №ЧК-257/374/АВ/П та постанова від 14.07.2020 №ЧК-257/374/АВ-ЧК-340/П/374/ІП-ФС-19 про накладення штрафу є правомірними та скасуванню не підлягають.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог скасуванню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що що на підставі наказу управління Держпраці у Черкаській області від 01.06.2020 №306-Н "Про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 " та направлення від 01.06.2020 №302, посадовою особою відповідача проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 щодо додержання законодавства про працю в частині трудового договору та оплати праці. Результати інспекційного відвідування оформлено актом від 03.06.2020 №ЧК-257/374/АВ.
Вказаною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог ч. 6 ст. 95, ст. ст. 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 12, 33 Закону України "Про оплату праці", п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078, оскільки позивачем не нараховано та не виплачено гр. ОСОБА_2 індексацію заробітної плати за липень-серпень 2019 року.
З врахуванням встановлених під час інспекційного відвідування порушень відповідачем винесено припис від 03.06.2020 №ЧК-257/374/АВ/П, яким зобов`язано позивача усунути виявлені порушення у строк до 12.06.2020.
На підставі наказу управління Держпраці у Черкаській області від 19.06.2020 №427-Н "Про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 " та направлення від 19.06.2020 №420, посадовою особою відповідача проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 щодо виконання ним вимог припису від 03.06.2020 №ЧК-257/374/АВ/П. Результати інспекційного відвідування оформлено актом від 24.06.2020 №ЧК-257/374/АВ-ЧК-340/П/374.
Вказаним інспекційним відвідуванням встановлено факт невиконання позивачем вимог припису від 03.06.2020 №ЧК-257/374/АВ/П в частині усунення порушень вимог ст. 117 КЗпП України, у зв`язку з чим відповідачем винесено постанову від 14.07.2020 №ЧК-257/374/АВ-ЧК-340/П/374/ІП-ФС-19 про накладення на позивача штрафу в сумі 4723 грн.
Не погоджуючись з приписом та постановою про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позивних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сума індексації вpаховується в pозмірі мінімальної заробітної плати, тому відповідач помилково дійшов висновку що ФОП ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено гр. ОСОБА_2 індексацію заробітної плати за липень-серпень 2019 року. Також суд першої інстанції звернув увагу, що постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.08.2020 у справі №711/4101/20 провадження по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КЗпП України закрито за відсутності в його діях складу правопорушення, зокрема, з підстав того, що індексації вpаховується в pозмірі мінімальної заробітної плати, тому відповідач помилково дійшов висновку що позивачем не нараховано та не виплачено гр. ОСОБА_2 індексацію заробітної плати за липень-серпень 2019 року.
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для  задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
У відповідності з положеннями частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 3 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Так, згідно частини 6 статті 95 Кодексу законів про працю України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
При цьому, статтею 33 Закону України "Про оплату праці" визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України "Про оплату праці", норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Стаття 9 Закону України "Про оплату праці" регламентує, що розмір мінімальної заробітної плати визначається з урахуванням потреб працівників та їх сімей, вартісної величини достатнього для забезпечення нормального функціонування організму працездатної людини, збереження її здоров`я набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а також загального рівня середньої заробітної плати, продуктивності праці та рівня зайнятості.
Згідно статті 2 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" на основі соціальних стандартів визначаються розміри основних соціальних гарантій: мінімальних розмірів заробітної плати та пенсії за віком, інших видів соціальних виплат і допомоги.
Відповідно до статті 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою (стаття 11 Закону України "Про оплату праці").
Таким чином, індексація заробітної плати є і мінімальною державною гарантією в оплаті праці, і державною соціальною гарантією, оскільки стосується працівників і їх сімей.
Відповідно до статті 95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
Частиною 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (надалі - Закон №108/95-ВР) визначено, що до структури заробітної плати входить додаткова заробітна плата, яка включає, в тому числі, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.
Згідно зі статтею 10 Закону №108/95-ВР розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об`єднань профспілок і спільного представницького органу об`єднань організацій роботодавців на національному рівні. Розмір мінімальної заробітної плати не може бути зменшено в разі зменшення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік.
У відповідності до статті 12 Закону №108/95-ВР норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Таким чином, враховуючи те, що індексація заробітної плати є компенсаційною виплатою (рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 №9-рп/2013), передбаченою статтею 33 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», вона входить до структури заробітної плати, що також підтверджується підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, відповідно до якої суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати. Як складова належної працівникові заробітної плати індексація спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Таким чином, проведення індексації заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачено статтею 95 КЗпП України, а тому індексація заробітної плати є мінімальною державною гарантією в оплаті праці, за недотримання якої юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність встановлену законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника щодо якого скоєно порушення.
Дана позиція викладена Верховним Судом в постановах від 12 квітня 2018 року по справі №816/2325/16, від 19 вересня 2019 року по справі №813/2406/18, від 11 грудня 2019 року по справі №1340/5964/18, від 8 квітня 2020 року по справі №804/3591/17, від 23 квітня 2020 року по справі №816/1728/16 та від 16 липня 2020 року у справі №815/5516/17 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає безпідставними твердження суду першої інстанції, що індексація не є мінімальною державною гарантією, а відтак не підпадає під санкцію, передбачену абзацом 4 частини другої статті 265 КЗпП України.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (надалі - Порядок №1078).
У відповідності до пункту 4 Порядку №1078, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Судом першої інстанції встановлено, що управлінням Держпраці у Черкаській області за наслідками інспекційного відвідування встановлено факт порушення позивачем вимог ч. 6 ст. 95, ст. ст. 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 12, 33 Закону України "Про оплату праці", п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078, оскільки ФОП ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено гр. ОСОБА_2 індексацію заробітної плати за липень-серпень 2019 року.
Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що згідно наказу позивача в від 27.11.2018 року №220-п ОСОБА_2 прийнята на посаду касира торговельного залу. Наказом Позивача від 30.08.2019 № 212 ЗВ-К ОСОБА_2 звільнено із займаної посади.
Згідно зі штатним розписом на 2019 рік, затвердженим ФОП ОСОБА_1 02.01.2019, посадовий оклад касира торговельного залу встановлений у розмірі 4180,00 гри. 
Так, Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» з 01.01.2019 по 31.12.2019 розмір місячної мінімальної заробітної плати становив 4173,00 грн.
Виходячи з даних, вказаних у відомостях нарахованої та виплаченої заробітної платні за січень - серпень 2019 року, розмір посадового окладу ОСОБА_2 складав 4 173,00 грн. (стор. 86 - 91 стор. І), що дорівнює розміру місячної мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік».
Факт непроведення позивачем нарахування та виплати Індексації заробітної плати ОСОБА_2 підтверджується даними відомості нарахованої та виплаченої заробітної платні за липень 2019 року № 7 та відомості нарахованої та виплаченої заробітної платні за серпень 2019 року № 8 (стор. 92, 93 стор. І).
Отже, сукупний аналіз вищенаведених норм чинного законодавства та матеріалів справи дає можливість зробити висновок про те, що позивачем у справі дійсно порушено трудове законодавство, а отже припис відповідача від 03.06.2020 №ЧК-257/374/АВ/П прийнято у відповідності до вимог законодавства.
Щодо скасування постанову відповідача від 14.07.2020 №ЧК-257/374/АВ-ЧК-340/П/374/ІП-ФС-19 про накладення штрафу в сумі 4723 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Так, статтею 265 КЗпП України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено відповідальність у разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці у формі штрафу в десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Частиною 1 статті 265 КЗпП України встановлено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Проте, відповідальність за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати та виплати її не в повному обсязі передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до частини 1 статті 41 КУпАП порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України "Про звернення громадян", або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, частиною 2 статті 265 КЗпП України і частиною 1 статті 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати та виплати її не в повному обсязі.
Штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною першою статті 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Ключовою відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за статтею 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за статтею 41 КУпАП) за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати та виплата її не в повному обсязі.
Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України і частини першої статті 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (порушення встановлених термінів виплати заробітної плати та виплата її не в повному обсязі).
Суд зазначає, що в умовах одночасного застосування санкцій до фізичної особи - підприємця за статтею 265 КЗпП України та частиною першою статті 41 КУпАП, очевидним є подвійне застосування щодо однієї і тієї ж особи двох штрафних каральних заходів. Це є не лише непропорційним та надмірним обтяженням щодо такої особи, але й ставить у нерівне правове становище при вчиненні аналогічного правопорушення у діяльності юридичної особи та фізичної особи-підприємця не на користь останнього.
Розмежування статусу фізичної особи та фізичної особи - підприємця не зумовлює можливостей відходу від цих висновків, оскільки в обидвох випадках каральна мета відповідальності реалізується щодо єдиного суб`єкта права - фізичної особи, яка з метою законного здійснення господарської діяльності отримує додатковий правовий статус. Оскільки правовий статус підприємця фізична особа з повною цивільною дієздатністю набуває в порядку реалізації свого права на здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (згідно з частиною першою статті 42 Конституції України та частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 128 Господарського кодексу України).
Отже, фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною першою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення в частині порушення встановлених термінів виплати заробітної плати та виплата її не в повному обсязі.
Як вбачається з матеріалів справи, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем фактично двічі притягнуто позивача за одне і теж порушення, шляхом прийняття протоколу від 02.06.2020 року №ЧК-257/374/АВ/П/ПТ про адміністративне правопорушення та постанови від 14.07.2020 №ЧК-257/374/АВ-ЧК-340/П/374/ІП-ФС-19 про накладення штрафу в сумі 4723 грн.
Висновки у цій справі узгоджуються із правовою позицією об`єднаної палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 грудня 2020 року під час розгляду справи №260/1743/19 за схожих правовідносин.
Так, об`єднана палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, відповідно до якого: штрафи, передбаченні статтею 265 Кодексу законів про працю України, є заходами фінансової відповідальності, а тому підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає; фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу "non bis in idem" як складового елементу принципу верховенства права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про скасування постанови відповідача від 14.07.2020 року №ЧК-257/374/АВ-ЧК-340/П/374/ІП-ФС-19 про накладення штрафу в сумі 4723 грн, з підстав того, що двічі не може бути притягнуто суб`єкта господарювання до відповідальності.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 січня 2021 року по справі №814/1944/17.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах верховного Суду.
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції не в повному обсязі встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги частково підтвердженні.
Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасувати судове рішення та викласти в новій редакції, з урахуванням вищевикладених мотивів судом.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Черкаській області - задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року - скасувати повністю та прийняти нове, яким адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову управління Держпраці у Черкаській області від 14.07.2020 №ЧК-257/374/АВ-ЧК-340/П/374/ІП-ФС-19.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуючий суддя:                                                                                Г. В. Земляна
Судді:                                                                                                    Є. І. Мєзєнцев

          В. В. Файдюк