Постанова
Іменем України
                                                                                                
16 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 760/15679/15
провадження № 61-504св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І.
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи: 
 
позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит», 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», підписану адвокатом Сербіною Анною Олександрівною, на постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року в складі колегії суддів Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У серпні 2015 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит» про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, інфляційних втрат, 3 % річних та звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позов мотивувало тим, що 26 березня 2008 року ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 063-2008-917, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 315 000 дол. США зі строком повернення до 10 березня 2038 року та сплатою 11,95 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення зобов`язання за кредитним договором 26 березня 2008 року сторони уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чігріною Г. В., відповідно до якого ОСОБА_1 передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Позивач указував, що ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 335 280,93 доларів США, що на момент ухвалення рішення еквівалентно 2 866 886,65 грн. 
 
Оскільки судове рішення про стягнення заборгованості боржником не виконується, банк на заборгованість ОСОБА_1 нарахував відсотки за користування кредитними коштами, а також виплати, передбачені статтею 625 ЦК України. Крім того, зазначав, що відповідачка допустила порушення умов договору іпотеки, що полягають у відчуженні предмета іпотеки на користь ТОВ «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит» без згоди іпотекодержателя.
 
З огляду на викладене ПАТ «Універсал Банк» просило суд:
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість у вигляді інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 2 121 496, 12 грн; 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 128 420, 81 грн; заборгованість по відсотках за користування кредитом у сумі 173 717,94 дол. США;
- в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 2 866 886,65 грн звернути стягнення на предмет іпотеки       - квартиру загальною площею 88,80 м?, житловою площею 56,80 м?, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить ТОВ «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит», шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, яка буде визначена експертом (суб`єктом оціночної діяльності) в ході виконавчого провадження.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 квітня 2016 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» інфляційні втрати в сумі 2 121 496,12 грн, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 128 420,81 грн, заборгованість по нарахованих відсотках за кредитним договором від 26 березня 2008 року №063-2008-917 за період з 19 травня 2011 року по 12 серпня 2015 року в сумі 173 717,94 дол. США, що станом на 01 квітня 2016 року складає 4 554 574,13 грн;
в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 26 березня 2008 року №063-2008-917 в сумі 2 866 886,65 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки                - квартиру загальною площею 88,80 м?, житловою площею 56,80 м?, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить ТОВ «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит», шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, яка буде визначена експертом (суб`єктом оціночної діяльності) в ході виконавчого провадження.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 судового рішення про стягнення з неї заборгованості наявне між сторонами кредитне зобов`язання не є припиненим, а тому до погашення відповідачкою заборгованості банк має право на нарахування відсотків за користування кредитом та передбачених статтею 625 ЦК України платежів.
 
Крім того, суд зазначив, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 основного зобов`язання банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки, власником якого на момент подання позову є ТОВ «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит», яке набуло статусу іпотекодавця на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку».
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року в частині стягнення інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов`язання; заборгованості по відсотках за кредитним договором; звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, а в частині стягнення судових витрат - змінено; позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 128 420, 81 грн та 1 284,21 грн судового збору. В іншій частині позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 відмовлено; у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ТОВ «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит» відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що пред`явивши до ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення всієї суми кредиту, банк в односторонньому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання, після спливу якого втратив право на нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Права банку в спірних правовідносинах підлягають захисту за правилами статті 625 ЦК України. При цьому, оскільки заборгованість за кредитним договором стягнута з ОСОБА_1 у доларах США, відсутні підстави для стягнення з відповідачки інфляційного збільшення боргу.
 
Відмову в задоволенні позовних вимог банку до ТОВ «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит» апеляційний суд мотивував тим, що позивач пред`явив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки не в зв`язку з невиконанням боржником основного зобов`язання, а в рахунок погашення інфляційних збитків, процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування, та 3 % річних, які не є складовою основного зобов`язання та, відповідно, не забезпечені іпотекою.
 
Аргументи учасників справи
 
У грудні 2018 року ПАТ «Універсал Банк» подало до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу на постанову апеляційного суду й просило її скасувати як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
- сторони в кредитному договорі передбачили, що нарахування процентів здійснюється банком до повного погашення кредиту, а тому апеляційний суд зробив неправильний висновок про неможливість нарахування процентів після спливу строку кредитування за умови невиконання позичальником основного зобов`язання;
- визначення в судовому рішенні про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості гривневого еквіваленту суми боргу свідчить про можливість нарахування банком інфляційного збільшення боргу в порядку статті 625 ЦК України;
- апеляційний суд помилково вважав, що банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боржником інфляційних втрат, 3 % річних та процентів, нарахованих після спливу строку кредитування, оскільки позивач пред`явив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 2 866 886,65 грн, яка була визначена рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2014 року.
 
У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «Аудиторська компанія» «Бізнес-Аудит» на касаційну скаргу, в якому відповідач просив залишити скаргу без задоволення, а резолютивну частину постанови апеляційного суду - без змін, змінивши її мотивувальну частину та зазначивши, що ТОВ «Аудиторська компанія» «Бізнес-Аудит» є добросовісним набувачем майна, а не іпотекодавцем, а також вирішити питання про поворот виконання рішення суду першої інстанції.
 
Посилається на те, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості не може вважатися достатнім доказом неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, оскільки на розгляді Шевченківського районного суду міста Києва тривалий час перебуває подана відповідачем заява про перегляд заочного рішення. Крім того, банк пропустив строк на звернення до суду з цим позовом, а також не повідомив суди про хід розгляду цивільної справи щодо визнання іпотечного договору недійсним. Зазначає, що ТОВ «Аудиторська компанія» «Бізнес-Аудит» не було повідомлено про розгляд справи в суді першої інстанції, що свідчить про недотримання процесуальних прав відповідача.
 
У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому відповідачка просила залишити скаргу без задоволення, а резолютивну частину постанови апеляційного суду - без змін, змінивши її мотивувальну частину та зазначивши про неналежне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи. Посилається також на те, що банк пропустив позовну давність на звернення до суду з цим позовом.
 
У квітні 2019 року ПАТ «Універсал Банк» подало відповіді на відзиви відповідачів, в яких підтримало вимоги касаційної скарги. Позивач зазначив, що банк звернувся до суду з цим позовом у межах установленого законом строку на звернення до суду за захистом своїх прав. При цьому, відповідачі в суді першої інстанції заяви про застосування наслідків спливу позовної давності не подавали. Доводам щодо неналежного повідомлення відповідачів про розгляд справи, викладені у відзивах на касаційну скаргу, апеляційний суд надав належну оцінку.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі; зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2019 року заявлений ТОВ «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит» відвід судді Курило В. П. визнано необґрунтованим та передано заяву про відвід судді іншому складу суду, визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України; провадження у справі до вирішення відводу зупинено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у задоволенні заяви ТОВ «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит» про відвід судді Верховного Суду                       Курило В. П. відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року провадження у справі поновлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року заяву судді Курило В. П. про самовідвід задоволено. Справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.
 
04 березня 2019 року справу передано судді-доповідачу Антоненко Н. О.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 26 березня 2008 року ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 063-2008-917, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 315 000 доларів США зі строком повернення до 10 березня 2038 року та сплатою 11,95 % річних за користування кредитом.
 
З метою забезпечення виконання основного зобов`язання ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чігріною Г. В., відповідно до якого відповідачка передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 88,80 м?, житловою площею 56,80 м?, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі договору іпотеки приватний нотаріус КМНО Чігріна Г. В. 26 березня 2008 року внесла до Державного реєстру іпотек відомості про обтяження іпотекою зазначеної квартири.
 
Відповідно до пункту 2.5 кредитного договору сплата позичальником заборгованості по кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення заборгованості по кредиту, який є невід`ємною частиною даного договору.  
 
Позивач виконав зобов`язання щодо надання кредиту, проте ОСОБА_1 порушила умови договору щодо своєчасного погашення боргу та сплати відсотків.
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 26 березня 2008 року № 063-2008-917 в загальному розмірі 335 280,93 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2014 року складало 2 866 886,65 грн.
 
Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно ТОВ «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит» набуло право власності на квартиру, яка перебувала в іпотеці, на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О. Ф.
 
Позивач надав розрахунок, згідно з яким інфляційне збільшення суми боргу у зв`язку з невиконанням рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості складає 2 121 496,12 грн; 3 % річних за період з 13 лютого 2014 року по 12 серпня 2015 року складає 128 420,81 грн; заборгованість за процентами, нарахованими за період з 19 травня 2011 року по 12 серпня 2015 року, складає 137 717,94 дол. США, з яких: за відсотками - 168 691,84 дол. США, за підвищеними відсотками - 5 026,11 дол. США.
 
Апеляційний суд установив, що направивши 15 квітня 2009 року позичальнику вимогу про погашення заборгованості у тридцятиденний термін, банк змінив строк виконання основного зобов`язання на тридцять перший день з моменту отримання вказаної вимоги. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2014 року, стягнуто як прострочену заборгованість за кредитним договором так і достроково всю суму кредиту.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ                                  від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
За приписами частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
 
У справі, що переглядається, апеляційний суд установив, що 15 квітня 2009 року банк надіслав позичальнику вимогу про погашення заборгованості у тридцятиденний термін, чим змінив строк виконання основного зобов`язання, та в подальшому пред`явив до позичальника вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, а тому зробив правильний висновок про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, нарахованих за період з 19 травня 2011 року по 12 серпня 2015 року.
 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19) зазначено, що «оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) зроблено висновок, що «у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення».
 
За таких обставин, установивши, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку кредитну заборгованість, визначену в іноземній валюті із зазначенням її гривневого еквіваленту, апеляційний суд дійшов вірного висновку про непоширення на спірні правовідносини положень частини другої статті 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки права кредитора у випадку знецінення національної валюти вже захищені стягненням суми заборгованості в еквіваленті іноземної валюти.
 
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку»у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
За змістом частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ТОВ «Аудиторська компанія» «Бізнес-Аудит» про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд виходив із того, що позивач пред`явив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки не в зв`язку з невиконанням боржником основного зобов`язання, а в рахунок погашення інфляційних збитків, процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування, та 3 % річних, які не є складовою основного зобов`язання та, відповідно, не забезпечені іпотекою.
 
При цьому апеляційний суд не звернув увагу, що пред`являючи позов, банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за основним (кредитним) зобов`язанням, забезпеченим іпотекою, в розмірі 2 866 886,65 грн, яка була стягнута з ОСОБА_1 рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2014 року.
 
За змістом частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

 
Аналіз відомостей, наявних в Єдиному державному реєстрі судових рішень, свідчить, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року у справі № 761/3968/13-цпро стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості ухвалене після набуття ТОВ «Аудиторська компанія» «Бізнес-Аудит» статусу іпотекодавця, однак без залучення вказаної особи до участі в справі.
 
У пункті 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20) зазначено, що:«при розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майнозаставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням і за загальним правилом не може бути оскаржено вапеляційному порядку такою особою у разі її не залучення до участі у справі».
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.
 
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16 та зробила висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитногодоговору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
У справі, що переглядається, апеляційний суд не встановив дійсний розмір заборгованості, в рахунок погашення якої кредитор просив звернути стягнення на предмет іпотеки, та всі його складові. З урахуванням установленої судом обставини надсилання банком 15 квітня 2009 року вимоги позичальнику про дострокове погашення заборгованості суд не перевірив обставину включення до розміру заборгованості відсотків, нарахованих поза межами строку кредитування, а тому дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
В силу положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.
 
Доводи та вимоги, викладені ТОВ «Аудиторська компанія «Бізнес-Аудит» та ОСОБА_1 у відзивах на касаційну скаргу, а саме щодо: неналежного повідомлення сторін про розгляд справи, зміни мотивувальної частини постанови апеляційного суду, застосування наслідків спливу позовної давності, вирішення питання повороту виконання судового рішення, оцінці Верховним Судом не підлягають, оскільки згідно пункту 3 частини другої статті 395 ЦПК України відзив має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, а не самостійні вимоги інших учасників справи щодо суті спору. Чинним процесуальним законодавством передбачено інший порядок для вирішення порушених відповідачами у відзивах питань, зокрема, шляхом подання в судах першої та апеляційної інстанцій заяв і клопотань по суті справи, а у випадку незгоди з прийнятими судами процесуальними рішеннями - шляхом подання касаційної скарги.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ТОВ «Аудиторська компанія» «Бізнес-Аудит» про звернення стягнення на предмет іпотеки прийнята з без установлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому оскаржене судове рішення в указаній частині підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції на підставі статті 411 ЦПК України. 
 
Постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та відсотків за користування кредитними коштами підлягає залишенню без змін на підставі статті 410 ЦПК України як така, що прийнята з дотриманням норм матеріального й процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», підписану адвокатом Сербіною Анною Олександрівною, задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторська компанія» «Бізнес-Аудит» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитними коштами та інфляційних втрат залишити без змін.
 
Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитними коштами та інфляційних втрат.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року в скасованій частині втрачає законну силу.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                      В. І. Крат
 
Судді                                                                                 Н. О. Антоненко
 
                                                                                         Є. В. Краснощоков
 
                                                                                         М. М. Русинчук
 
                                                                                         М. Ю. Тітов