ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 826/386/16
касаційне провадження № К/9901/27976/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Гончарової І.А.,  Хохуляка В.В., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у місті Києві (далі - Інспекція) на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2016 (суддя Кобилянський К.М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 (головуючий суддя - Василенко Я.М., судді - Кузьменко В.В., Шурко О.І.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Грандзембуд» (далі - Товариство) до Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року Товариство звернулось до суду із позовом до Інспекції, у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.12.2015 № 80326552213.

На обґрунтування зазначених позовних вимог Підприємство послалося на те, що: реальність господарських операцій з продажу ним послуг «Організація будівельних робіт підприємству-покупцю ТДВ «ЖЛ» згідно (згідно договору підряду в капітальному будівництві № 15 від 08.02.2013 (в редакції додаткових угод) підтверджена належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, складеними належним чином зареєстрованими юридичними особами та платниками податку на додану вартість, які були надані Товариством на запити податкового органу відповідно до актів приймання-передачі документів в межах перевірки; крім іншого, листом від 05.11.2015 № 29/-2 Товариством безпосередньо до Інспекції були подані належним чином засвідчені копії судових рішень, які набрали законної сили, у справах № 806/3920/14, № 806/4525/14, № 806/970/15, № 806/4966/14 та № 806/5717/14, якими підтверджено правомірність включення ТДВ «ЖЛ» до складу податкового кредиту лютого - травня, вересня - листопада 2014 року податок на додану вартість по господарських операціях з Товариством, здійснених в межах договору підряду в капітальному будівництві № 15 від 08.02.2013; Товариство має відповідні ліцензії на проведення будівельних та монтажних робіт, відомості про які містяться у відкритому загальнодоступному Єдиному ліцензійному реєстрі; ані Товариство, ані ТДВ «ЖЛ» не мало жодних господарських відносин з ФГ «Агро Макс і Ко», ПП «Укріндустрія Плюс», ТОВ  «Ньюіст», ТОВ «Ротор-Ф», ТОВ «Внучата», ТОВ «Новий розвиток», ТОВ «Гай-Вінниця», ТОВ «Карамель», а висновок податкового органу про сумнівність реальності господарських операцій між зазначеними суб`єктами господарювання жодним чином не впливає на фактично та реально побудований цех № 3, що є предметом договору підряду в капітальному будівництві № 15 від 08.02.2013.  

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 04.04.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016, позов задовольнив повністю: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 10.12.2015 № 80326552213. 

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суди виходили з того, що: фактичне виконання господарських операцій між Товариством та  ТДВ «ЖЛ» підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які не містять дефектів форми та змісту, виписаними належним чином зареєстрованими юридичними особами та платниками податку на додану вартість, з урахуванням того, що в адміністративних справах № 806/3920/14 та № 806/4525/14 суди встановили правомірність включення ТДВ «ЖЛ» до складу податкового кредиту податку на додану вартість по господарських операціях з Товариством за лютий - травень 2014 року згідно  договору підряду в капітальному будівництві № 15 від 08.02.2013, а також зважаючи на те, що правовідносини між Товариством та ТОВ «Ренесанс Кепітал Інвест» і ТОВ «Ренесанс Капітал Інвест» не були предметом документальної позапланової перевірки, тоді як в адміністративній справі № 826/12804/14 судами була встановлена реальність господарських операцій між Товариством та ТОВ «Ренесанс Капітал Інвест» за договором комісії від 02.04.2013 № 2277/1 (нова редакція від 10.07.2013 № 2277/1); Інспекцією ані в акті перевірки, ані під час розгляду справи не було надано будь-яких доказів, які б вказували на невідповідність правочину, укладеного між Товариством із ТДВ «ЖЛ», актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік платника податку від інших осіб, зокрема, від фактичної сплати його контрагентами, а також іншими суб`єктами господарювання у ланцюгу постачання, податків до бюджету, від знаходження постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих потужностей; акт про неможливість проведення зустрічної звірки не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб`єктів господарювання.

Інспекція оскаржила рішення судів першої та апеляційної до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 06.12.2016 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції. 

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, оскільки суди не надали належної правової оцінки тому, що: Товариство під час перевірки не надало первинні бухгалтерські та податкові документи, що підтверджують отримання ним виконаних будівельно-монтажних робіт за договорами комісії, укладеними з ТОВ «Ренесанс Кепітал Інвест» та ТОВ «Ренесанс Капітал Інвест», від ПП «Укріндустрія Плюс», ПП «Нікодім», ТОВ  «Ньюіст Україна», а також використання приміщень та основних засобів, кількість працюючих, необхідних для забезпечення процесу виробництва (надання послуг, виконання робіт). Решта доводів скаржника зводиться до цитування норм податкового законодавства та змісту акту перевірки.

Товариство не скористалось своїм процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 17.05.2021 прийняв касаційну скаргу Інспекції до провадження, визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи та призначив попередній розгляд справи на 18.05.2021.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та, враховуючи межі касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що Інспекція провела документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських відносин з ТДВ «ЖЛ» за період: травень, жовтень, грудень 2013 року, лютий, березень, травень, вересень - груде6нь 2014 року з метою встановлення реальності здійснення господарських операцій по отриманню від постачальників товарів (робіт, послуг)та подальшого продажу їх в адресу ТДВ «ЖЛ», результати якої були оформлені актом від 13.11.2015 №  489/26-55-22-13/36677409, за висновками якого Товариством були порушені вимоги пункту 185.1 статті 185, пунктів 201.4-201.7 статті 201 Податкового кодексу України, пункту 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що призвело до заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 3796962,15 грн. (у тому числі: за травень 2013 року - 1646307,57 грн., за жовтень 2013 року - 176666,67 грн., за грудень 2013 року - 114000,00 грн., за лютий 2014 року - 3333,33 грн., за березень 2014 року - 3000,00 грн., за травень 2014 року - 1698150,07 грн., за вересень 2014 року - 3333,33 грн., за жовтень 2014 року - 12504,51 грн., за листопад 2014 року - 135000,00 грн., за грудень 2014 року - 4666,67 грн. Також, у висновках до акту перевірки було вказано, що: перевіркою не підтверджено реальність здійснення операцій з продажу Товариством послуг «Організація будівельних робіт» підприємству-покупцю - ТДВ «ЖЛ» на загальну суму податку на додану вартість 15514916,20 грн. за період: травень, жовтень, грудень 2013 року, лютий, березень, травень, вересень - грудень 2014 року та операцій з придбання послуг «Організація будівельних робіт» у підприємств-постачальників на загальну суму податку на додану вартість 14395094,00 грн. за аналогічні податкові періоди; перевіркою встановлено відсутність об`єктів оподаткування, які підпадають під визначення статей 22, 135, 185 Податкового кодексу України по операціях з продажу цих послуг підприємству-покупцю - ТДВ «ЖЛ».

Зокрема, у акті перевірки було вказано, що з урахуванням наданих до перевірки документів та відповідної інформації АІС «Податковий блок» не підтверджено реальності здійснення організації будівельних послуг та відсутність об`єкту оподаткування податком на додану вартість при передачі виконання зобов`язання за укладеними Товариством (комітентом) договорами комісії з ТОВ «Ренесанс Кепітал Інвест» від 04.02.2013 та ТОВ «Ренесанс Капітал Інвест» № 2277/1 від 02.04.2013 (нова редакція № 2277/1 від 10.07.2013), у зв`язку з чим грошові кошти, отримані на розрахунковий рахунок Товариства в якості оплати за будівельні послуги у загальній сумі 12592872,46 грн (у тому числі податок на додану вартість - 3796962,15 грн.) підлягають включенню до склад податкового зобов`язання з податку на додану вартість. 

На підставі висновків вказаного акта перевірки Інспекція прийняла податкове повідомлення-рішення № 80326552213 від 10.12.2015, яким збільшила Товариству суму грошового зобов`язання за платежем: податок на додану вартість на 2537798,00 грн. - за основним платежем та на 634449,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відповідно до частини 1 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з положеннями підпунктів «а», «б» пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Пунктом 187 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб`єкти підприємницької діяльності можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Положеннями підпунктів «а», «б» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Тобто, у податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. І тільки за повної відсутності таких документів, або у разі, коли такі документи є недостовірними, тобто не відображають реальних подій (господарської операції), витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування та податковий кредит можуть вважатися не підтвердженими. 

За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товарів (робіт, послуг), яка призвела до об`єктивної зміни складу активів такого платника, придбання такого товару (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, наявності первинних документів, які підтверджують понесені витрати, платник податку має право на віднесення таких витрат до витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, а податку на додану вартість - до складу податкового кредиту.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з податку на додану вартість.

При цьому, наведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та витрат, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України  (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкове законодавство ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Згідно з частиною другою  статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми валових витрат (витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування), та податкового кредиту з податку на додану вартість, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. 

Наведене випливає зі змісту частини першої  статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статті 72 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкових повідомлень-рішень як протиправних, прийнятих контролюючим органом з підстав формування платником податків даних свого податкового обліку за наслідками фіктивних господарських операцій.

Тобто, контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам за умови доведення факту, що відомості, які містяться в таких документах, є недостовірними.

Європейський суд з прав людини, розглянувши справу «Інтерсплав проти України», вказав на те, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, та податкового кредиту можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Також, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).

Саме собою невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Висновок суду про реальність господарських операцій для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, об`єктивним обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів.

Згідно зі  статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що розглядається, суди встановили, що між Товариством (підрядником) та ТДВ «ЖЛ» (замовником) був укладений договір підряду в капітальному будівництві від 08.02.2013 №15, відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник забезпечує відповідно до проектної документації та умов виконання організації будівельних робіт прибудови до цеху №3 замовника, який знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Щорса, 67 (пункт 1); склад та обсяги робіт, що доручаються до виконання підряднику визначені проектною документацією та виконуються поетапно відповідно до кожного окремого замовлення та кошторису, які визначаються в додатках та додаткових угодах до цього договору, що є невід`ємною його частиною (пункт 2); підрядник самостійно виконує підбір і залучає для виконання робіт субпідрядні організації та сповіщає про це замовника (пункт 33); приймання виконаних робіт субпідрядниками здійснює підрядник та замовник (пункт 36).  Також, між сторонами цього договору були укладені та підписані додаткові угоди до договору підряду в капітальному будівництві від 08.02.2013 №15, а саме: №1 від 08.02.2013, №2 від 05.03.2013, №3 від 01.10.2013.

На виконання умов договору підряду в капітальному будівництві від 08.02.2013 №15, замовником було затверджено, а підрядником погоджено: план виділення капітальних вкладень для виконання робіт по прибудові до головного виробничого корпусу та реконструкції і відновленню виробничих приміщень підприємства - ТДВ «ЖЛ» на 2013 - 2014 роки, графік робіт з реконструкції будівель та споруд необхідних для покращення технічного стану підприємства - ТДВ «ЖЛ» за період 2013 - 2014 роки.

На підтвердження виконання договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій Товариством були надані копії: довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (за ф.№ КБ-3), актів приймання виконаних будівельних робіт, підсумкових відомостей ресурсів (за ф. № КБ-2), актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкових накладних, банківських виписок.

Також, судами було встановлено, що у відповідності до положень пунктів 33-36 договору підряду в капітальному будівництві №15 від 08.02.2013 Товариством були укладені договори комісії з ТОВ «Ренесанс Капітал Інвест» від 02.04.2013 №2277/1 (нова редакція від 10.07.2013 №2277/1) ТОВ «Ренесанс Кепітал Інвест» від 04.02.2013 №2277.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, підставою для збільшення Товариству грошових зобов`язань з податку на додану вартість згідно оспорюваного податкового повідомлення-рішення слугували висновки податкового органу про відсутність факту реальності господарських операцій між Товариством та ТОВ «Ренесанс Капітал Інвест» і ТОВ «Ренесанс Кепітал Інвест».

Разом з цим, правовідносини між позивачем та ТОВ «Ренесанс Капітал Інвест» і ТОВ «Ренесанс Кепітал Інвест» не були предметом перевірки, результати якої оформлені актом від 13.11.2015 №  489/26-55-22-13/36677409, що підтверджується змістом наказів Інспекції № 2439 від 19.10.2015 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки Товариства № та від 30.10.2015 № 2537 «Про продовження термінів проведення виїзної позапланової документальної перевірки Товариства», а також змістом запитів Інспекції від 27.10.2015 №25724/10/26-55-22-13, від 02.11.2015 №26344/10/26-55-22-13, від 06.11.2015 №27112/10/26-55-22-13 «Про надання інформації та її документального підтвердження», на які Товариство листами за вих. №26/-2 від 28.10.2015, за вих. №27/-2 від 04.11.2015, за вих. №30/-2 від 06.11.2015 та згідно актів приймання-передачі документів були надані відповідні пояснення та підтверджуючі документи.

В свою чергу, взаємовідносини між Товариством та ТОВ «Ренесанс Капітал Інвест» за договором комісії від 02.04.2013 №2277/1 (нова редакція від 10.07.2013 №2277/1) були  предметом розгляду в адміністративній справі  №826/12804/14, у якій судами апеляційної та касаційної інстанцій була підтверджена реальність господарських операцій за договором комісії від 02.04.2013 №2277/1 (нова редакція від 10.07.2013 №2277/1).

Крім того, взаємовідносини між Товариством та ТДВ «ЖЛ» за договором підряду в капітальному будівництві від 08.02.2013 №15 за інші податкові періоди були предметом розгляду в адміністративних справах №806/3920/14 та №806/4525/14, судові рішення у яких набрали законної сили, у яких було підтверджено правомірність формування ТДВ «ЖЛ» податкового кредиту товариства з додатковою відповідальністю «ЖЛ» по господарських операціях за лютий, березень, квітень, травень 2014 року, здійснених з Товариством за договором підряду в капітальному будівництві від 08.02.2013 №15.

Доводи касаційної скарги обґрунтовані тільки посиланням на обставини, викладені в акті перевірки. Ці обставини були перевірені судами з дослідженням в судовому процесі доказів, на підставі оцінки яких суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що вони не підтвердилися, з урахуванням того, що господарських операціях, здійснених з ТДВ «ЖЛ» згідно договору підряду в капітальному будівництві від 08.02.2013 №15, позивач формував податкові зобов`язання, а не податковий кредит.

Таким чином, доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права до встановлених у справі обставин, з огляду на що підстави для скасування ухвалених у даній справі рішень судів попередніх інстанцій відсутні. 

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Інспекції підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2016 та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 - без змін. 

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у місті Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	Л.І. Бившева І.А. Гончарова   В.В. Хохуляк