ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/285/21 Справа № 203/2140/15 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменка С.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк"
на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 травня 2016 року
по справі за позовом ОСОБА_1  до Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк", третя особа без самостійних вимог -  ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки,-   

ВСТАНОВИЛА:
В квітні 2015 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк", третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.
       Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк", третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки у — відмовлено.
       Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2018 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» – задоволено.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року – в частині обґрунтування підстав відмови ОСОБА_1 в її позовних вимогах до Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК», третя особа без самостійних вимог – ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки – змінено.
В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року – залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі ПАТ “Марфін Банк”, просить змінити рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 травня 2016 року у справі №203/2140/15-ц в частині мотивів та підстав його винесення щодо нікчемності кредитного договору, та відмови в задоволенні позову з мотивів безпідставності позовних вимог. 
       Відзивів на апеляційну скаргу з ПАТ “Марфін Банк” на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 травня 2016 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до висновку, що між сторонами кредитний договір не укладався, а тому й не вважається укладеним і договір іпотеки, тобто правочини між сторонами не вчинялись.
Також, суд першої інстанції посилався на те, що відповідач ухилився від надання оригіналів витребуваних документів необхідних для проведення експертизи, а тому визнав факт, що підпис на кредитному договорі від 21.03.2008 року № 00199/RD виконаний іншою особою, а не ОСОБА_1 .. Визнав, що підпис на заяві від 21.03.2008 року про надання ОСОБА_1 траншу в розмірі 90 000 доларів США, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.
       Але з таким висновком суду погодитись неможливо з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що у квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ «Марфін Банк» про визнання недійсним кредитного договору від 21 березня 2008 року № 00199/RD та договору іпотеки від 21 березня 2008 року № 00196rd, які були начебто укладені між нею та відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк»
01 жовтня 2015 року представником позивача за довіреністю ОСОБА_3 через канцелярію суду подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, в якому на вирішення експерта просили поставити наступні питання: чи виконано підпис на кредитному договорі від 21 березня 2008 року № 00199/RD, який наданий ПАТ «Марфін Банк», ОСОБА_1 чи іншою особою, чи виконано підпис на заяві від 21 березня 2008 року про надання ОСОБА_1 траншу в розмірі 90 000 доларів США ОСОБА_1 чи іншою особою.
Одночасно з клопотанням про проведення судової експертизи представником позивача було подано клопотання про витребування у відповідача оригіналів кредитної справи № 00199/RD від 21 березня 2008 року та заяв про видачу коштів від 21 березня 2008 року через те, що оригіналу або копії договору в неї немає, оскільки між нею та банком вони не укладались.
Проте, оригінали витребуваних документів представник відповідача не надала, пояснила, що оригінали в банку відсутні, стверджувала, що вони були направлені до Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська на їх вимогу щодо надання їм вказаних документів для розгляду справи за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т. 1, а. с. 99, 101). Вказала, що наразі зазначена справа перебуває в Апеляційному суді Дніпропетровської області.
Представник позивача пояснив, що в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору. Рішенням від 21 травня 2015 року позов задоволено частково (т. 1, а. с. 104-105). Вказав, що вони подали апеляційну скаргу на вказане рішення (т. 1, а. с. 106-107).
Ухвалою суду від 20 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Марфін Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними було призначено судову почеркознавчу експертизу, у якій, серед іншого, судом було ухвалено звернутись до Апеляційного суду Дніпропетровської області щодо можливості надання для експерта оригіналів кредитного договору №00199/RD від 21 березня 2008 року та заяв про видачу коштів від 21 березня 2008 року для проведення експертизи. Провадження по справі на час проведення експертизи було зупинено (т. 1, а. с. 233-234).
Апеляційний суд Дніпропетровської області в своєму листі від 02 листопада 2015 року за № 22-ц/774/6433/14 вказав, що надати оригінали запитуваних документів не має можливості, через їх відсутність в матеріалах справи (т. 1, а. с. 237).
Ухвалою суду від 09 листопада 2015 року провадження по справі відновлено з метою встановлення місцезнаходження оригіналів документів (т. 2, а. с. 1).
В судовому засіданні 09 грудня 2015 року представником відповідача було знову повідомлено, що оригінали документів в банку відсутні, вказала, що наразі вони перебувають в Амур-Нижньодніпровському суді м.Дніпропетровська (т. 2 , а. с. 17-18).
Представник позивача зазначив, що при розгляді справи в Амур-Нижньодніпровському районному суді м. Дніпропетровська ними заявлялось клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, де, серед іншого, було заявлено клопотання про витребування від банку оригіналів запитуваних документів, банком були надані оригінали документів для огляду, проте до матеріалів справи вони долучені не були, судова експертиза проведена не була (т. 1, а. с. 107).
Сторонам у судовому засіданні був роз`яснений зміст частини першої статті 146 ЦПК України 2004 року, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (т. 2, а. с.17-18).
В листі від 14 січня 2016 року № 334 Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська зазначив, що цивільна справа № 199/8158/14-ц за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості після подання апеляційної скарги була направлена до Апеляційного суду Дніпропетровської області (т. 2, а. с. 27).
Судом апеляційної інстанції було вжито в процесуальному порядку заходи щодо огляду цивільної справи № 199/8158/14, провадження 22-ц/774/77/16 за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та можливості залучення до матеріалів даної справи оригіналів документів, які необхідні для проведення експертизи.
До матеріалів справи було долучено оригінал спірного кредитного договору від 21 березня 2008 року № 00199/RD, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «МТБ», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» (т. 2, а. с. 224-225), оригінал заяви на видачу готівки № 10 від 21 березня 2008 року.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року по справі була призначена судова почеркознавча експертиза, проте вона не була виконана через її неоплату позивачем.
03 листопада 2017 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , в якій вона посилається на те, що позивач ні в якому разі не ухилялася від оплати експертизи, жодних рахунків ані вона, ані представник ОСОБА_3 не отримували. Просила направити матеріали справи для продовження проведення судової економічної експертизи у зв`язку з оплатою зазначеної експертизи.
07 листопада 2017 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області направлено судовому експерту Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (місцезнаходження: Набережна Січеславська,17, м. Дніпро, 49000) ОСОБА_5 для продовження проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Марфін Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_2 , про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки цивільну справу за апеляційним провадженням № 22ц/774/234/17 та оригінал кредитної справи.
08 червня 2018 року на виконання вищезазначеної ухвали апеляційної інстанції справу повернуто з висновком експерта.
Як вбачається із висновку експерта № 5291-17, п`ять підписів від імені ОСОБА_1 : в графі «Позичальник» на зворотній сторінці першого аркушу, в графах «Позичальник» на лицевій та зворотній сторінках другого аркушу, в розділі «Реквізити і підписи сторін» з боку позичальника на зворотній сторінці другого аркушу та в графі «Підпис» після підтвердження особистого отримання одного екземпляра оригіналу кредитного договору № 00199/RD від 21.03.2008 (цивільна справа № 203/2140/15-ц, апеляційне провадження 22ц/774/234/17, том 2, а. с. 224-225), - виконані самою ОСОБА_1 .
Оцінюючи висновок експертизи за правилами ст.89 ЦПК України, колегія суддів виходить з того, що він відповідає вимогам ст.102 ЦПК України.
Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами.
Разом з тим, матеріали справи не містять будь-яких інших доказів на підтвердження того, що спірний кредитний договір не підписувався ОСОБА_1 .
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» були укладені кредитний договір № 00199/RD від 21 березня 2008 року та договір іпотеки № 0019rd від 21 березня 2008 року, після укладення яких позивачкою були отримані кошти в доларах США, а в подальшому щомісячно сплачувались певні платежі на рахунок банку. Доводи позивача проте, що жодних договорів позивач не підписувала, грошових коштів не отримувала, про існування договорів дізналась лише після отримання копії позову ПАТ «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни у Статут Відкритого акціонерного товариства «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «МАРФІН БАНК». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» (т.1 а.с.162-166).
Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору від 21 березня 2008 року, який був укладений між ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» та позивачем, банк зобов`язується надати позичальнику, кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний/картковий рахунок позичальника з 21.03.2008 року і терміном погашення по 20 березня 2023 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у сумі 111 199,00 Доларів США із зазначенням конкретних споживчих потреб, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) та сплатити проценти за його користування в порядку і на умовах, визначених цим договором.
Також, було встановлено, що ОСОБА_1 особисто 29.02.2008 року звернулася до банку із заявою про кредитування для придбання нерухомості, надала кредитору перелік документів необхідних для кредитування та підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом в заяві (т. 2 а.с.136-137).
Банк виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок Позичальника, що підтвердив особисто представник позивача у судовому засіданні.
Твердження позивача стосовно того, що позичальнику не було надано інформації стосовно умов кредитування перед укладенням Кредитного договору, а також не було отримано розрахунок сукупної вартості кредиту не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
Пунктом 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.
В день укладення Кредитного Договору Позичальником отримано Додаток №2 до Кредитного договору «Графік погашення кредиту» та Додаток №1 до Кредитного договору «Розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, та інших фінансових зобов`язань позивальника», що є невід`ємною частиною Кредитного договору №00199/RD від 21.03.2008 року, що підтвердив власним підписом.
З огляду на вище викладене, позивач була належним чином ознайомлена з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відтак, банком дотриманні вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в момент вчинення оспорюваного правочину. Графік підписаний сторонами договору також відповідає вищенаведеним вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо ненадання банком всієї необхідної інформації про умови кредитування, наявні форми кредитування, про сукупну вартість кредиту, інформаційного листа, тощо є неправдивими, такими що не відповідають дійсності.
Відповідач виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, видавши кредитні кошти позичальнику. За рахунок кредитних коштів позичальником було придбано нерухомість, яку останній передав банку в іпотеку.
Отже, вимоги закону були банком в повному обсязі виконані; підписуючи договір, який є актом волевиявлення сторін, сторони за ним підтвердили їх згоду виконувати умови, які вони для себе передбачили.
При укладенні кредитного договору банком були дотримані вимоги ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», при цьому, ОСОБА_1 не скористалася правом та на виконання ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів не відкликала свою згоду на укладення договору про надання кредиту, враховуючи передбачену законом можливість не пояснювати причини такого відкликання.
Разом з тим, на даний час між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України та договором, адже кредит отримано, отримані кредитні кошти стали засобом для задоволення позивачем своїх власних майнових потреб, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК).
Водночас, виходячи із змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику; відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.
З огляду на зазначене, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що позичальник на момент укладання кредитного договору мав можливість отримати кредит в ПАТ «МАРФІН БАНК» або в іншій банківській установі в національній валюті, або оформити кредит на інших умовах тощо. Право вибору конкретної споживчої послуги належить виключно споживачеві, тим більше що позичальник до укладення кредитного договору отримав інформаційний лист, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», також погодився з умовами кредитного договору, та усвідомлював можливість коливання валютного ринку. 
Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.05.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.
Отже, у будь-якому випадку ризики, у т.ч. валютні щодо повернення кредитних коштів несе саме споживач послуг.
Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Отже, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди.
Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов`язки банк виконав належним чином.
Факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останньої з його умовами.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.
За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов`язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» становлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.
Позивач посилається на те, що банком не надано позичальнику повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.
Проте, що вказані посилання є безпідставними, оскільки в матеріалах справи містяться Додаток №2 до Кредитного договору «Графік погашення кредиту» та Додаток №1 до Кредитного договору «Розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, та інших фінансових зобов`язань позивальника», що є невід`ємною частиною Кредитного договору №00199/RD від 21.03.2008 року, в яких зазначена повна інформація стосовно умов кредитування, з якими позивач ознайомилась та прийняла умови кредитування підписавши вказані документи до та під час укладення кредитного договору.
Відповідно до п. 3.1 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» Банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем дотримано вищезазначені Правила, що підтверджується змістом кредитного договору та додатками до нього, з якими позивач був ознайомлена.
За таких обставин доводи позивача про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими, оскільки матеріалами справи встановлено, що перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися із текстом та умовами кредитного договору та власноручно його підписала.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
У справі, яка розглядається, судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, умов кредитування та їх відмінностей, у додатках до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту", які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування (правова позиція у справі № 6-1341цс15 від 02.12.2015р.)
Крім того, зазначивши, що підставою недійсності договору є обмеження права споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації (ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"), ОСОБА_1 послалася на норму ч. 6 ст. 19 цього Закону, яка регулює питання недійсності угоди у зв`язку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною).
Однак, положення статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містять інші самостійні підстави визнання умови або умов угоди недійсними. Згідно ч.5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції що була чинна на день укладення правничу від 13.01.2006 року) встановлено, - якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Тобто, за змістом цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не весь договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).
Таким чином, ОСОБА_1 не врахувала, що ст.ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.
Застосовуючи зазначені норми, позивач зазначених положень не врахувала та не вказала, на підставі яких ознак, зазначених у ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", кваліфікували умови договору як такі, що обмежують права споживача.
Стосовно несправедливих умов кредитного договору ОСОБА_1 в позові не зазначає, положення яких саме умов вона вважає несправедливими та за яких підстав. Позовні вимоги є досить абстрактними.
Укладаючи кредитний договір, позичальник підтвердила свою здатність виконувати обов`язки даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов`язковими для позичальника тощо.
У відповідності до 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться.
Банком виконані умови кредитного договору - кредит отриманий позичальником у повному обсязі на умовах вказаного договору, тож інша сторона правочину має нести відповідальність зі своєї сторони.
Укладаючи договір сторони дійшли згоди що Зміни до Договору оформлюються шляхом підписання сторонами відповідних додаткових угод до нього крім випадків коли цим договором прямо не передбачено, що зміни його умов не потребують укладання будь-яких угод.
Відповідно до п.2.4.3 кредитного договору позичальник має право при виникненні фінансових чи інших труднощів, вносити Банку клопотання про перенос строку платежу.
Отже, зазначені умови кредитного договору дають можливість звертатися позичальнику до кредитора з будь-якими заявами, пропозиціями щодо укладання додаткових угод до кредитного договору, однак остання жодного разу не зверталась до банківської установи у спосіб передбачений умовами договору, ніяких доказів суду з даного приводу не надано.
Щодо позовних вимог невідповідності валюти договору та відсутності повноважень банку здійснення валютних операцій суд зазначає наступне.
Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії.
Основний Закон (ст.99 Конституції України) не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Іноземна валюта може використовуватись у випадках і в порядку, встановленому законом.
Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначають операції банків із розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. 
За приписами статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти – це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.
Відповідно до п.«в» ч.4, ст. 5 Декрету КМУ індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством України не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування
Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету КМУ. Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджено постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275 (далі-Положення).
Відповідно до п. 5.3 Положення, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.
Таким чином, Банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.
08 травня 2003 року Банк отримав від НБУ банківську ліцензію №66 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 66-2 від 15 вересня 2003р. на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання Банком і Позичальником іноземної валюти як засобу платежу за Кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства.
Крім того, у відповідності до пункту 11 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» - у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, суд має виходити з того, що НБУ на виконання Декрету КМУ «Про валютне регулювання» в межах повноважень прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Згідно з п.1.5. Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.
Отже, на час укладання кредитного договору відповідач мав необхідні документи для можливості кредитування в іноземній валюті.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору, необхідно зазначити наступне.
Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання
У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності угоди є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього кодексу.
При цьому, позивачем не наведено жодної підстави, з приводу визнання іпотечного договору недійсним. В той час, як договір укладено в письмовій формі, договір є нотаріально посвідченим, укладений в реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею. Особи, що укладали договір мали необхідний об`єм цивільної дієздатності, воля учасників угоди на її укладання була вільною.
Оскільки позивачем не наведені правові підстави позовних вимог, іпотечний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.
Таким чином, вивчивши всі обставини та дослідивши надані сторонами докази, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у повному обсязі.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» підлягає задоволенню, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року – в частині обґрунтування підстав відмови ОСОБА_1 в її позовних вимогах до Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК», третя особа без самостійних вимог – ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки необхідно - змінити. 
В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» – задовольнити.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року – в частині обґрунтування підстав відмови ОСОБА_1 в її позовних вимогах до Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК», третя особа без самостійних вимог – ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки – змінити.
В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича  

М.Ю.Петешенкова