18.05.21
22-ц/812/957/21

Головуючий суду першої інстанції Гуденко О.А. 
Провадження № 22-ц/812/957/21 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року             м. Миколаїв Справа № 490/3238/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання - Пасечнюком І.П.,
без участі учасників справи, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 18 березня 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, 

В С Т А Н О В И В:
       
02 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з пізніше уточненим позовом до ОСОБА_2 , третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, в якому просила усунути перешкоди у користуванні нею земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідачки знищити (засипати) за власні кошти вигрібну яму, яка знаходиться на відстані 4 м від її житлового будинку та 1,5 м від її літньої кухні.
В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що відповідач, яка є співвласником земельної ділянки за вказаною адресою, викопала вигрібну яму на відстані за 4 метри від її житлового будинку та 1,5 метри від її літньої кухні. 
Вказана вигрібна яма утворює неприємний, відразливий сморід, який робить нестерпним її проживання у будинку. Окрім цього, через цю яму відбувається просадка ґрунту та, відповідно, зсув належної їй забудови - літньої кухні.
Вона намагалася вирішити це питання в позасудовому порядку, зокрема, просила відповідачку засипати яму, на що вона відмовилась це зробити.
Крім того, вона зверталася до Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області за захистом своїх прав, висновком якої встановлено, що спірну вигрібну яму зведено з порушенням пунктів 2.21, 2.22 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 березня 2011 року № 145 - як така, що не є водонепроникною, не облаштована щільно прилягаючою кришкою та розташована на відстані до стін житлового будинку менше 20 метрів.
Також вона зверталася до адміністрації Центрального району м. Миколаєва, працівниками якої було обстежено домоволодіння, зафіксовано наявність вигрібної ями, зсув літньої кухні та рекомендовано звернутися до суду.
Всупереч положенням статті 103 Земельного кодексу України, статей 4, 15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», пункту 2.21 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 березня 2011 № 145, приписів пункту 2.22 Санітарних норм, пункту 3.25а, пункту 3.26 ДБН 360-92 , якими встановлено, що вигрібні ями повинні бути віддалені від стін житлових будівель і споруд на відстань не менше 20 (15) м, відповідач звела вигрібну яму, чим порушила всі існуючі норми та грубо порушила її права власника. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив із доведеності наявності у відповідача майна у вигляді будинку та господарських споруд, у тому числі вигрібної ями, а також ж тієї обставини, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не надала доказів того, що спірна вигрібна яма, яку відповідачка та члени її сім`ї використовували протягом щонайменше останні 27 років, побудована останньою без дотримання санітарних та будівельних норм та правил, чинних на час її побудови, та що безпосередньо цей вигріб створює перешкоди у користуванні належною позивачці частиною земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . 
Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, просила скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що актом комісійного обстеження від 20 листопада 2019 року проведеного адміністрацією Центрального району встановлено наявність вигрібної ями по АДРЕСА_1 , розташованої на відстані 1,5 метри від літньої кухні літ.В, та 4 метрів від вікон житлового будинку літ.Б, належних позивачці.
Факт розміщення вказаного вигребу біля належних позивачці будівель відповідачкою не заперечується.
Отже, наявними у справі доказами доведено факт розміщення вигребу на відстані 1,5 метрів від літньої кухні та 3 метрів від належної їй житлової будівлі. Даного факту достатньо для встановлення факту порушення державних санітарних правил та висновку про порушення внаслідок цього її прав на вільне володіння та користування як земельною ділянкою, так і належними їй спорудами.
Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав тощо.
Крім того скаржниця зазначала, що обов`язком власника у негаторному позові не є доказування неправомірності дій відповідача. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки. Отже, за її думкою, в даному випадку відповідачем не доведено правомірність своїх дій з обладнання вигрібної ями, не спростовано факт її розміщення з порушенням вимог законодавства.
Скаржниця наголошувала на тому, що її порушене право може бути захищене лише шляхом знищення/демонтажу/ ліквідації вигрібної ями, так як її права порушуються внаслідок самого факту її існування - вона призводить до розповсюдження неприємного смороду, відбувається зсув її літньої кухні.
Висновок суду про неможливість встановити на чиїй зі співвласників земельній ділянці розміщено вигріб, також є помилковим. Так, судом встановлено і сторонами не заперечувалося, що саме скаржниця є власницею літньої кухні, за 1,5 метри від вікон якої знаходиться спірний вигріб. Тому, відповідно до приписів частини 1 статті 377 ЦК України, його розміщено на території, що в силу вимог законодавства виділена їй для обслуговування даної будівлі.
Також не має правового значення для вирішення даного спору висновок суду про те, що спірну вигрібну яму збудовано 28 років тому. Позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване «Триваюче правопорушення». Отже власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.
Спірна вигрібна яма збудована з порушенням як сучасних норм так і тих, що існували на момент її зведення.
Висновок суду про те, що вигріб неможливо збудувати в іншому місці є помилковим і не ґрунтується на жодних доказах; таких тверджень не висловлювала навіть відповідач. Так, попередня співвласниця домоволодіння ОСОБА_3 користувалася іншим вигребом, який знаходився за 15 метрів від належних їй будівель і який позначено на техпаспорті під № 8. Взагалі на території земельної ділянки, якою користується відповідач, знаходяться ще дві вигрібні ями, які вона не використовує. Однак вона приховала цей факт від суду. 
Відзиви на апеляційну скаргу на час розгляду справи від учасників справи не надходили.
Учасники справи повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог цивільного законодавства, проте в судове засідання не з`явилися, представник відповідача та представник третьої особи просили розгляд апеляційної скарги здійснити без їх участі. Представник позивача просив відкласти розгляд справи з огляду на його участь в іншій справі, проте будь-яких доказів, на підтвердження цих обставин суду не надав, у зв`язку з чим колегія суддів визнала таку причину неявки неповажною. З огляду на наведене та приписи частини 2 статті 272 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за наявними в ній доказами без участі учасників справи.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши письмові докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 376 ЦПК України).
Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 є власником 79/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , який в цілому складається з двох житлових будинків відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння від 04 червня 2002 року, виданого виконкомом Миколаївської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 24 травня 2002 року № 410 замість договору купівлі-продажу від 12 серпня 1982 року.
Інші 21/100 часток вказаного домоволодіння належать на праві власності ОСОБА_2 на підставі того ж свідоцтва. 
Згідно технічного паспорту на вказане домоволодіння, у користуванні ОСОБА_1 знаходиться житловий будинок літера Б-2 та літня кухня літера В, 1984 року побудови; у користуванні ОСОБА_2 житловий будинок літера А-1, 1941 року побудови, спірна вигрібна яма № 9 зазначена в технічному паспорті не як самовільна споруда. При цьому в користуванні позивача також перебуває вигрібна яма № 8. 
Як встановлено рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2016 року у справі № 490/14322/14-ц, судовим рішенням в 1987 році встановлено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинку АДРЕСА_1 . Виділено в користування ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 195 кв.м, а співвласнику ОСОБА_3 (правопопередник ОСОБА_2 ) - виділено земельну ділянку, площею 629 кв.м.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 серпня 1998 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод, зобов`язано ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , зобов`язав ОСОБА_6 за власний рахунок поновити межу землекористування між земельними ділянками між сторонами відповідно до плану-додатку до рішення Центрального райсуду м. Миколаєві від 30 вересня 1987 року. Встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 самовільно змінила межу суміжного землекористування, за рахунок чого збільшила свою ділянку на 15 кв.м.
Також під час розгляду справи у суді першої інстанції обидві сторони визнали факт розташування відповідачкою спірної вигрібної ями на відстані 4 м від житлового будинку літер Б-2 та на відстані 1,5 м від літньої кухні літер В, що перебувають у власності. Також позивачем в судовому засіданні визнано факт, що спірна вигрібна яма розташована на тому самому місці вже щонайменше 25 років. 
Відповідно до інформації, що міститься в Актах від 13 липня 2018 року та від 20 листопада 2019 року, складених комісією Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, візуальним обстеженням було виявлено наявність вигрібної ями на відстані приблизно 1,5 м від літньої кухні та 4 м від житлового будинку, що належать ОСОБА_1 . Обстеження проводилося у присутності онука заявника, який підтвердив, що вказана яма існує понад 25 років. Вплив ями на технічні показники літньої кухні літер В - не встановлювався. 
З інформаційного листа від 04 травня 2018 року заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області на адресу ОСОБА_1 встановлено, що при огляді домоволодінь було з`ясовано, що сусідами облаштована вигрібна яма на відстані 3-х метрів від стіни її житлового будинку, що суперечить вимогам пункту 2.22. розділу ІІ Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 березня 2011 року № 145, якими передбачена відстань вигребів від стін житлових та громадських будівель і споруд не менше 20 м. Вигріб не є водонепроникним, не має щільно прилягаючої кришки, що є порушенням пунктом 2.21 вказаних правил. 
Начальник управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради листом № 15-1161 від 03 серпня 2018 року на звернення позивача - повідомив, що вигрібна яма повинна відповідати Державним будівельним нормам (ДБН 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень») та Державним санітарним нормам та правилам утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 березня 2011 року №145. Разом з тим зазначено, що матеріали, подані до розгляду, не містять правовстановлюючих документів та даних земельно-кадастрової документації щодо визначення меж земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарчих споруд домоволодіння АДРЕСА_1 . Окремо рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав, та зазначено, що лист має виключно інформаційний характер.
За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей.
Земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (статті 79, 79-1 ЗК України).
Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей. Тварин, на повітря, земельні ділянки та інше (статті 104 ЗК України).
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
За загальним правилом власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною 3 статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом знищення (засипання) вигребу, який порушує права позивача на користування земельною ділянкою або може порушувати такі права на майбутнє. 
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що позивач не довела належними та допустимими доказами порушення її прав як користувача земельної ділянки, оскільки нею не надано документи на підтвердження права користування земельною ділянкою, на якій розташований вигріб відповідача, а також, що внаслідок розташування зазначеного вигребу ОСОБА_2 , порушуються її права як землекористувача або створюються перешкоди у користуванні її земельною ділянкою.
Надання позивачем до суду інформаційних листів відповідних державних органів про те, що протягом 2018-2019 років, представники цих органів візуальним обстеженням домоволодіння АДРЕСА_1 виявляли наявність вигрібної ями на відстані приблизно 1,5 м від літньої кухні та 4 м від житлового будинку, що належать ОСОБА_1 , що порушує вимоги пункту 2.22. розділу ІІ Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 березня 2011 року № 145, якими передбачена відстань вигребів від стін житлових та громадських будівель і споруд не менше 20 м, не свідчать про порушення прав ОСОБА_1 щодо користування спільною земельною ділянкою співвласниками цього домоволодіння. 
Здійснюючи захист порушених прав позивача, який вважає, що таке порушення завдано внаслідок протиправних дій відповідача, слід звертати увагу й на те, що здійснюючи захист прав однієї особи шляхом зобов`язання вчинення певних дій іншою особою, підлягає з`ясуванню чи не будуть порушені права інших осіб, в тому числі відповідача. Наведене зумовлено тим, що підлягає встановленню факт протиправного вчинення ОСОБА_2 перешкод користувачеві ОСОБА_1 у реалізації її повноважень користування належною їй земельною ділянкою.
Між тим, позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилалася під час звернення до суду із даним позовом.
Питання щодо необхідності проведення відповідних судових експертиз для дослідження питань, що входять до предмету доказування у цій справі, про необхідність яких було роз`яснено судом першої інстанції, позивачем не порушувалось. Не заявлялись такі клопотання й в суді апеляційної інстанції. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що при подачі негаторного позову не є обов`язком ОСОБА_1 доказування неправомірності дій ОСОБА_2 , з огляду на те, що саме на позивача покладено обов`язок довести відповідними доказами при зверненні до суду з таким позовом протиправне вчинення перешкод ОСОБА_1 у реалізації її повноважень щодо користування земельною ділянкою, яка була виділена їй у користування відповідно до судового рішення у 1987 році.
Аргументи апеляційної скарги щодо незгоди з висновком суду про неможливість встановити на чиїй зі співвласників земельній ділянці розміщено вигріб з огляду на те, що сторонами не заперечувалося, що саме скаржниця є власницею літньої кухні, за 1,5 метри від вікон якої знаходиться спірний вигріб, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є припущенням, на яких не може ухвалюватися судове рішення.
Твердження скаржника про те, що вигріб можливо збудувати в іншому місці, оскільки попередня співвласниця домоволодіння ОСОБА_3 користувалася іншим вигребом, який знаходився за 15 метрів від належних їй будівель, а на території земельної ділянки, якою користується відповідач, знаходяться ще дві вигрібні ями, про що остання замовчувала у суді, є безпідставним, оскільки не ґрунтується на жодних доказах, наданих за правилами статей 76-79 ЦПК України. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів і не довела, протиправне вчинення перешкод відповідачем у користуванні земельною ділянкою, а також того, що указані позивачем дії/бездіяльність відповідача порушують її права, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі.  
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Крім того, оскільки судом першої інстанції відмовлено позивачу у позові у зв`язку із ненаданням останньою належних та допустимих доказів порушення її прав та підтвердження тих обставин, що визначені в позові, вона не позбавлена можливості захисту свої відповідних прав за умови їх належного доведення згідно вимог цивільного процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.  
Рішення суду містить необхідні висновки, що відповідають встановленим на підставі наданих сторонами доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.  
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2021 року залишити без змін.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2021 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 19 травня 2021 року.