Справа № 152/1104/20
Провадження № 22-ц/801/1027/2021
Категорія: 21
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року	Справа № 152/1104/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач), 
суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,
за участі секретаря судового засідання Файчук Я. В., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання дій протиправними, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 22 березня 2021 року, ухвалене у складі судді  Мельник А.Г. в приміщенні суду в м. Шаргород, -

в с т а н о в и в :

30 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 серпня 2020 року на її подвір`я, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 викинув речі, які їй не належать. Про даний факт їй повідомив по телефону мешканець с. Слобода-Шаргородська ОСОБА_4 . Свідками даної події є також сусіди: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . ОСОБА_8 (номер машини НОМЕР_1 ), який привіз речі, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було опитано з цього приводу працівниками Шаргородького ВП ГУНП у Вінницькій області. 
Залишені ОСОБА_2 на подвір`ї речі знаходяться у занедбаному та пошкодженому стані та заважають позивачеві вільно використовувати власну земельну ділянку на власний розсуд. 
Будь-яких доручень чи повноважень ОСОБА_2 для проникнення на її приватну власність, позивач не надавала. Позивачем не укладались ні з відповідачем, ні з іншими особами договори про оренду (сервітут) земельної ділянки чи про надання земельної ділянки для зберігання на ній речей. Порушення права позивача на вільне користування земельною ділянкою полягає у незаконному проникненні ОСОБА_2 на її приватну земельну ділянку, незаконному зберіганні, без належних на те підстав чужих речей, які займають значну частину території подвір`я. Для відновлення її порушеного права необхідно, щоб ОСОБА_2 прибрав незаконно завезені ним на її земельну ділянку речі та усунув їй перешкоди для вільного користування цією земельною ділянкою. 
Виходячи з наведеного, пункту 3, 4 частини другої статті 16 ЦПК України, положень частини першої статті 319, частини четвертої статті 373, статті 391 ЦК України, ОСОБА_1 просила :
- визнати дії відповідача, які полягають у незаконному зайнятті частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та залишенні на ній речей - протиправними;
- зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення цієї земельної ділянки від речей, які ним були залишені 25 серпня 2020 року.
Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 22 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено наявність у відповідача будь-якого обов`язку та повноважень (відповідно до договору чи закону) щодо речей, які знаходяться на подвір`ї позивача, а також протиправне вчинення ним перешкод власникові (позивачу) у реалізації нею повноважень розпорядження або (та) користування належним їй майном, в тому числі шляхом незаконного зайняття частини належного їй домогосподарства та неправомірного зберігання ним там чужих речей. 
Належним відповідачем за вимогами позивача за умови доведення наявності перешкод в користуванні земельною ділянкою, є особа, яка перешкоджає їй у здійсненні  законного права користування чи розпорядження земельною ділянкою. В даному випадку це власник майна, який має обов`язки щодо нього, відповідний орган місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені, у разі якщо власник майна від нього відмовився, або ж особа, яка незаконно зайняла земельну ділянку позивача. 
Відповідач ОСОБА_2 відповідно до наданих позивачем та досліджених в судовому засіданні доказів, не має жодних зобов`язань щодо майна, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , правомірність його дій щодо вказаного майна є предметом оцінки правоохоронних органів в рамках кримінальних проваджень, які не завершені. Факт, що саме ОСОБА_2 зберігає майно на території по АДРЕСА_1 і таким чином перешкоджає позивачу здійснювати своє право власності земельною ділянкою за цією ж адресою не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Відтак суд не може зобов`язати відповідача вчиняти будь-які дії щодо чужого майна на земельній ділянці позивача. 
Суд також виходив з того, що документів, які б підтверджували право власності позивача на земельну ділянку за цією ж адресою, представником позивача не представлено. З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 липня 2002 року вбачається, що житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 21 лютого 2002 року, та зареєстрованого у Могилів-Подільському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 28 травня 2002 року під №140. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Зазначає, що земельна ділянка належить ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину. Правові підстави для заведення відповідачем сторонніх речей на земельну ділянку позивача відсутні.
Факт знаходження на її подвір`ї речей, які були передані на відповідальне зберігання ОСОБА_2 , підтверджується актом державного виконавця від 17.11.2020 року. Строк зберігання ОСОБА_2 речей, які йому були передані на відповідальне зберігання не впливає на порушення права позивача щодо перевезення таких речей на її земельну ділянку. Тому, саме ОСОБА_2 є належним відповідачем.
У відзиві ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що позивачем не надано доказів викидання речей особисто відповідачем, не надано переліку речей, які за її твердженнями викинуті на земельну ділянку позивача та чинять їй перешкоди.
У судовому засіданні адвокат позивача ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Третя особа ОСОБА_3 просила задовольнити апеляційну скаргу та задовольнити позовні вимоги позивачки.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав відзив на апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено наступні обставини.
Згідно із копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 липня 2002 року, житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .
/а.с.24/.
Згідно із копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019020360000285 від 22 жовтня 2019 року, внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі ухвали Шаргородського районного суду по заяві ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що ОСОБА_2 – представник ОСОБА_10 самовільно вивіз її речі із квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
/а.с.4/.
Відповідно до копій письмових пояснень, які були відібрані працівниками поліції у ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , останні зазначають, що на подвір`я по АДРЕСА_1 25 серпня 2020 року були вивантажені речі.
/а.с.5-7, 43-45, 50-52/
Відповідно до копії акту державного виконавця від 17 листопада 2020 року, майно, яке було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_2 знаходиться в пошкодженому стані на території домоволодіння ОСОБА_1 .
/а.с.48, 54, 86/.
Згідно із копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12020020360000185 від 3 жовтня 2020 року, внесено відомості за фактом того, що до Шаргородського ВП надійшли матеріали через секретаріат з Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби про те, що згідно постанови головного державного виконавця Грелі Н.А., представнику стягувача (власника квартири) ОСОБА_2 було передано на зберігання описане майно, яке знаходилося в квартирі під час примусового виселення боржника із квартири АДРЕСА_3 . В подальшому ОСОБА_2 , якому було ввірено вказане майно, перевіз його у невідомому напрямку, де приховує його та про місцезнаходження не повідомляє .
/а.с.85/
Згідно із копіями протоколу допиту свідка ОСОБА_2 в рамках кримінального провадження №12020020360000185 від 3 жовтня 2020 року, останній представляв інтереси ОСОБА_10 , який є громадянином держави Ізраїль. 2 серпня 2019 року постановою головного державного виконавця Грелі Н.А. про опис та арешт майна було описано майно боржника ОСОБА_12 . Під час опису майна ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , ОСОБА_2 замінив у квартирі АДРЕСА_3 дверні замки. Після чого, 20 вересня 2019 року ОСОБА_2 було зафіксовано заміну дверних замків у даній квартирі. Як йому повідомили сусіди ОСОБА_3 проникла та проживає у цій квартирі. У зв`язку з неодноразовими проникненнями ОСОБА_3 до квартири ОСОБА_10 було прийнято рішення про вивезення із квартири речей на склад за адресою: АДРЕСА_4 для тимчасового зберігання цих речей. 7 лютого 2020 року ОСОБА_2 було надіслано листи на адресу Шаргородської ДВС, ОСОБА_3 та її представнику ОСОБА_9 про те, що зберігання речей на складі здійснюється не більше двох місяців з дня передачі на зберігання. Після цього, ОСОБА_2 стало відомо, що власником земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , яка є дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , тому ОСОБА_10 було прийнято рішення усі речі, які зберігаються на складі перевезти на територію домоволодіння ОСОБА_1 .. В кінці серпня 2020 року найманими ОСОБА_10 водієм та вантажниками речі були перевезені та належним чином упаковані від дощових опадів. Про належність вказаної земельної ділянки позивачу ОСОБА_2 дізнався з реєстру речових прав на нерухоме майно Через деякий час на запит державного виконавця Базилицький Р.В. повідомив про місцезнаходження речей.
/а.с.150-153, 154-157/.
Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що перед 24 серпня 2020 року до нього зателефонував ОСОБА_13 та запропонував перевезти із приміщення складу речі, оскільки якщо речі не забрати, то вони будуть знищені. На цю пропозицію ОСОБА_11 погодився. Через деякий час ОСОБА_14 скинув йому через мобільний додаток «Вайбер» адресу ( АДРЕСА_1 ) за якою потрібно доставити речі. Після чого, речі були доставлені та накриті плівкою від опадів та здійснено фотофіксацію цих дій. Крім цього, сусіди, які були присутні під час вивантаження речей, повідомили, що домоволодіння належить ОСОБА_1 . Також, свідок повідомив, що ОСОБА_14 у телефонній розмові повідомив, що власник домогосподарства знає про вивантаження речей на її земельній ділянці. Всі розрахунки за доставку та вивантаження речей проводилися ОСОБА_15 за допомогою платіжної картки банку. Після цього, ОСОБА_14 жодного разу не телефонував свідку.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з двох підстав, а саме: 1. позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав як власника чи користувача земельної ділянки, оскільки не надав документів на підтвердження права власності чи права користування земельною ділянкою; 2. пред`явлення вимог до неналежного відповідача, так як позивач не довів наявність у відповідача будь-якого обов`язку та повноважень (відповідно до договору або закону) щодо речей, які знаходяться на подвір`ї позивача, а також протиправне вчинення ним перешкод позивачу у реалізації нею повноважень розпорядження або користування належним їй майном, в тому числі шляхом незаконного зайняття частини належного їй домогосподарства та неправомірного зберігання ним там чужих речей. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав не доведення позивачкою факту порушення її прав землекористувача чи власника земельної ділянки та недоведеності факту порушення прав позивачки діями відповідача, з наступних підстав.
Частинами 2, 3 ст. 152 ЗК України визначено, що власник землі або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язанні з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав власника або землекористувача земельної ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
У справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.07.2002 року є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
/ а.с.24/
В матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, не зазначено її площі та конфігурації.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що спірна земельна ділянка перейшла у власність позивачки на підставі положень ст. 120 ЗК України з наступних підстав.
Відповідно ст. 120 ЗК України (в редакції, що діяла на час набуття права власності на будинок) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування – на підставі договору оренди.
До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший розмір її не визначений заповітом.
Таким чином, законодавець визначає, що земельна ділянка слідує за домоволодінням, враховуючи принцип цілісності та єдності будівлі та землі. Однак, об`єм прав та обов`язків особи, яка набула право власності на будинок, буде залежати від об`єму прав та обов`язків, які вона набуде у встановленому законом порядку на земельну ділянку. Таким чином, закон передбачає окреме набуття прав і обов`язків на будинок та прав і обов`язків на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. 
У постанові від 13.06.2018 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 742/388/16-ц ВС зазначив, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладені правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Дана правова позиція не суперечить висновкам, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду, на яку посилається в апеляційній скарзі позивач, однак остання трактує їх на власний розсуд. 
Позивачем не надано суду доказів, що спадкодавцю земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 виділялась у власність. 
Враховуючи правовий висновок висловлений ВСУ у постановах від 05.10.2016 року у справі № 6-2329цс16 та від 23.11.2016 року у справі № 6-3113цс15 про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, позивачу ОСОБА_1 необхідно було надати належний доказ на підтвердження свого права власності чи права користування земельною ділянкою.
Отже, не надавши суду правовстановлюючих документів на земельну ділянку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до позивача перейшло право власності лише на земельну ділянку, зайняту будинком та господарськими будівлями, а також в межах визначених ДБН для їх обслуговування. 
Жоден із наявних в матеріалах справи доказів не містить інформації, що позивачці чиняться перешкоди у користуванні саме земельною ділянкою, що знаходиться під будинком та господарськими будівлями, чи необхідною для обслуговування цих будівель.
З огляду на викладене, беручи до уваги, що позивач не довела належними та допустимими доказами порушення її прав як власника чи користувача земельної ділянки, оскільки не надала документів на підтвердження права власності чи права користування земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивачки.
Аналогічні висновки містяться у постанові ВС у справі № 458/1046/15 –ц від 24.02.2020 року.
У свою чергу, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що висновок суду першої інстанції щодо неналежності відповідача суперечать вимогам ст. ст. 4, 5, 13 ЦПК України.
Так, звертаючись до суду позивач визначила, що саме ОСОБА_15 були порушенні її права. Той факт, що дана обставина не знайшла свого підтвердження відповідними доказами є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Наявні в матеріалах справи копії письмових пояснень, надані ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 в межах кримінального провадження не є допустимими доказами, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування (відповідно до вимог ст. 69 ЦПК України особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи допитується, як свідок у судовому засіданні), не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Акти державного виконавця, що містяться у матеріалах справи є допустимими, однак неналежними доказами, оскільки не містять інформації, що майно, яке знаходиться на території поруч з будинком позивачки, було залишене там безпосередньо відповідачем.
Той факт, що майно було залишене поруч з будинком позивачки не ОСОБА_15 , а за його пропозицією, наданою по телефону, водієм ОСОБА_11 , підтвердив у судовому засіданні допитаний в якості свідка і сам водій ОСОБА_11 .
Та обставина, що дане майно було передано ОСОБА_2 на зберігання в рамках виконавчого провадження не є обставиною, що дає підстави для задоволення позовних вимог з підстав визначених ст. ст. 319, 373 ЦК України та ст. 152 ЗК України. 
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про безпідставність дослідження у даній справі обставин щодо опису та переліку майна, яке було залишене біля будинку позивачки та передачі цього майна на зберігання відповідачу.
Враховуючи, що Законом не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів, як визнання протиправними дій суб`єкта цивільних правовідносин, адже задоволення відповідної вимоги не здатне привести до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимоги позивачки про визнання дій ОСОБА_2 , які полягають у незаконному проникненні на земельну ділянку позивачки та залишені на ній речей протиправними.
Враховуючи викладене, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог. 
Невідповідність деяких висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а саме щодо неналежності відповідача та не надання доказів опису майна та матеріалів виконавчого провадження, не є підставою для скасування чи зміни рішення, оскільки не призвели до неправильного вирішення справи.
Щодо розподілу судових витрат.
Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, слід залишити за позивачем.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 22 березня 2021 року у даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: Т. О. Денишенко 

В. П. Рибчинський 

Повний текст постанови складено 21 травня 2021 року.