Справа № 303/2976/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        14 квітня 2021 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі: 
головуючого-судді: Собослой Г.Г.,
суддів: Кондор Р.Ю., Готра Т.Ю.,
з участю секретаря: Міца О.-Д.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 серпня 2019 року у справі № 303/2976/19 (Головуючий: Кость В.В.),- 

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселення її із зазначеного об`єкту нерухомості.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить вищезазначена квартира, згідно витягу № 141237676 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.10.2018 року У належній позивачу квартирі зареєстрована ОСОБА_1 , яка добровільно не бажає залишати помешкання. Відповідач не є членом родини позивача та проживає у квартирі без його згоди. Неодноразові вимоги позивача у період з 28.12.2018 року по 24.04.2019 року до відповідача про добровільне звільнення житлового приміщення залишилося без задоволення.
Умисними діями відповідача позивач не в змозі користуватися власним житлом.
Посилаючись на вказані обставини та вимоги ст.ст. 317, 383, 391 ЦК україни ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правових висновків Верховного Суду, позивач просив задовольнити заявлені позовні вимоги.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні приватною власністю, шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_1 із даної квартири.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  суму 1536 грн. 80 коп. у відшкодування судових витрат.
Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для задоволення позовних вимог відсутні, так як у належній до цього часу ОСОБА_3 квартирі зареєстровано відповідача, яка фактично тривалий час проживає у помешканні, є членом родини сім`ї ОСОБА_4 , проживає у спірній квартирі із дозволу попереднього власника і це є єдиним місцем проживання відповідача. Вважає, що не може бути підставою для виселення відповідача лише та обставина, що позивач є власником квартири і не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі і колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи, оскільки їхнє право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселеним із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції на неодноразові виклики не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про що свідчать розписки про вручення їм поштового відправлення, а від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи і дана обставина не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.10.2018 року №141237676 і підставою виникнення права власності є договір про відступлення права вимоги (а.с. 6). 
У квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , що стверджується довідкою від 25.12.2018 року № 10245, а також містом Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 01-40/5936 від 23.05.2019 року.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 
Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. 
Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюються згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
Розглядаючи спір «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06) ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суду не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користування майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. 
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. 
Згідно з установленою практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потреби збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересам, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. 
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом із легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересам особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на мано (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 22 жовтня 2011 року (заява №29979), «Кривецький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)). 
Таким чином, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначеному пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
Колегія суддів вважає, що не є підставою для виселення особи, яка проживає у квартирі з дозволу колишнього власника, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. 
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. 
Крім того, права осіб, які заселилися з дозволу власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. 
Сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення особи, яка заселилася з дозволу власника цього нерухомого майна. 
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційного втручання такого.
Суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог, виходив з того факту, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок – а відтак – припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком, і таким чином, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідним від прав самого власника.
Разом з тим, ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі із згоди попереднього власника ОСОБА_3 і позивач ОСОБА_2 набув право власності на підставі Договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором і такий повинен був усвідомлювати про існування такого обмеження на нерухоме майно.
Оскільки, ОСОБА_1 проживає у квартирі із згоди попереднього власника, є особою похилого віку, пенсіонеркою і у зв`язку з відсутністю у неї іншого житла її виселення може призвести до виникнення негативних наслідків, яке по факту є втручання у право на житло.
При постановленні рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене, і рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у відповідності до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, яким у позові ОСОБА_2 слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 серпня 2019 року скасувати.
У позові ОСОБА_2 відмовити.
Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 2 304,00 грн. сплаченого судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено – 21 квітня 2021 року.

Головуючий:        (підпис)
Судді:                            (підписи)
Згідно з оригіналом:
Суддя Закарпатського 
апеляційного суду Г.Г. Собослой