УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 534/1140/19
провадження № 51-1146ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у кримінальному провадженні                         № 12019170080000485 за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця            села Кунцеве Новосанжарського району Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України  (далі — КК).
Суть питання
За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2020 року            ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднано невідбутe покарання за вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 15 січня 2018 року та призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Згідно з вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 19 травня 2019 року приблизно о 19 годині у квартирі АДРЕСА_2 , умисно на ґрунті особистої неприязні наніс своїй матері               ОСОБА_6 приблизно двох ударів кулаком в ділянку голови, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забитої рани лівої надбрівної дуги, лінійного перелому лобної кістки зліва, лінійного перелому правої гілки нижньої щелепи, крововиливу в м`які покрови голови лівої лобно-скроневої ділянки, крововиливу під тверду мозкову оболонку в лобній та лівій скроневій ділянках (субдуральну гематому), крововиливу під м`які мозкові оболонки, чим заподіяв смерть потерпілій.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 25 листопада 2020 року частково задовольнив апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 та змінив вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2020 року в частині правової кваліфікації дій та призначеного покарання. Визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 15 січня 2018 року та призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
У касаційній скарзіпрокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: застосування закону, який не підлягає застосуванню, і призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості у зв`язку з перекваліфікацією дій засудженого, просить скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування касаційних вимог прокурор указує, що суд апеляційної інстанції лише допитав засудженого, а будь-яких письмових доказів суд не досліджував. Водночас апеляційний суд, не погодившись із висновками суду першої інстанції, перекваліфікував дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК та пом`якшив покарання. Таким чином, апеляційний суд, не дослідивши доказів безпосередньо надав їм іншу оцінку, ніж місцевий суд, чим порушив положення ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), що, на переконання прокурора, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, сторона обвинувачення зазначає, що мати засудженого була особою похилого віку, обмежена в русі, мала поганий стан здоров`я. Ці обставини були відомі засудженому, який завдавав удари в життєво важливий орган – голову, усвідомлюючи, що мати може від них померти. Після нанесення ударів потерпіла втратила свідомість, а ОСОБА_5 пішов із дому на кілька днів. Повернувшись додому та виявивши мертву матір, засуджений знову залишив квартиру, куди повернувся через декілька днів, щоб перемістити труп. Згідно з висновками експерта за результатами судово-медичних експертиз № 452 та № 452/1 від 05 липня 2019 року спричинена засудженим закрита черепно-мозкова травма потерпілій перебуває у причинно–наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілої.
Указані обставини, як вважає прокурор, свідчать про наявність в діянні ОСОБА_5 умислу на вбивство людини.
Також, на думку прокурора, судом апеляційної інстанції в порушення вимог  ст. 94 КПК використано показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у яких вони повідомляли про випадки побиття засудженим своєї матері. Проте, колегією суддів не було проаналізовано показань зазначених свідків у аспекті ст. 91 КПК, не зіставлено їх із діями засудженого, як в момент вчинення кримінального правопорушення, так і після нього.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Доводи прокурора про наявність у засудженого непрямого умислу на вбивство      ОСОБА_6 і відповідно необхідність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК, указавши, що засуджений завдавав ударів цілеспрямовано в ділянку життєво важливого органу – голову старої хворої потерпілої на ґрунті спалаху агресії, викликаної побутовими причинами. Після цього він не надав допомоги, а навпаки зачинив безпорадну матір у квартирі, де вона від отриманих травм померла. Про скоєне нікому не повідомив, приховуючи це.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу,             в якій просив змінити вирок місцевого суду та перекваліфікувати його дії з ч. 1                   ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК. На обґрунтування апеляційної скарги засуджений, зокрема, вказував, що не мав наміру заподіяти смерть; після падіння матері на диван жодних ударів їй не завдавав; не міг подумати, що нанесені ним два удари будуть фатальними.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 , проаналізувавши встановлені у справі фактичні обставини, дійшов висновку, що зібрані у кримінальному провадженні докази не містять об`єктивних даних, які свідчили б про намір ОСОБА_5 учинити умисне вбивство, у зв`язку з чим перекваліфікував його дії з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК.
Так, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що спосіб нанесення тілесних ушкоджень та їх кількість, а саме: завдання двох ударів кулаком, характер і локалізацію ударів; стосунки засудженого з потерпілою вказують, що його умисел був спрямований на завдання потерпілій тілесних ушкоджень.
Не погодилась колегія суддів із висновками місцевого суду щодо підтвердження наявності в засудженого умислу на умисне вбивство, з огляду на те, що ОСОБА_5 після нанесення ударів залишив матір саму у квартирі, не надав їй належної допомоги та приховував труп, не повідомивши про смерть, оскільки така поведінка вказує на спробу засудженого уникнути кримінальної відповідальності.
Отже, сукупність встановлених судом обставин стосовно характеру вчинених дій, локалізації ушкоджень, кількості ударів, оцінена судом апеляційної інстанції під час вирішення питання щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК безперечно свідчить про прямий умисел на заподіяння фізичної шкоди потерпілій, проте доводи касаційної скарги прокурора аж ніяк не спростовують висновків апеляційного суду про психічне ставлення у виді необережності засудженого до смерті потерпілої. 
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду, встановивши відсутність у матеріалах кримінального провадження достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про наявність у діянні ОСОБА_5 умислу на вбивство потерпілої, тобто на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, правильно перекваліфікувала дії засудженого на ч. 2 ст. 121 КК.
Доводи касаційної скарги прокурора про порушення апеляційним судом положень      ст. 404 КПК є безпідставними.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції.                          Частиною 2 ст. 23 КПК передбачено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (див. постанови Верховного Суду у провадженнях № 51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18).
Апеляційний суд, як убачається з його рішення, не встановив інших обставин кримінального провадження ніж ті, що були встановлені судом першої інстанції, не дав іншої оцінки доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності, а лише визнав покладені в основу вироку докази недостатніми для доведення наявності у діянні ОСОБА_5 умислу на вбивство, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 121 КК, із чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Твердження прокурора, що колегією суддів апеляційного суду не проаналізовано показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в аспекті ст. 91 КПК з огляду на дії засудженого, вчинені ним як в момент вчинення кримінального правопорушення, так і після, не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається із змісту ухвали апеляційного суду, судом ураховано показання свідків, які повідомили про випадки побиття    ОСОБА_5 своєї матері, та зазначено, що ці показання підтверджують наявність у засудженого стійкого психічного ставлення у формі умислу до нанесення ним ударів ОСОБА_6 як до таких, що хоча і спричиняють потерпілій негативні наслідки у виді тілесних ушкоджень, проте не призводять до її смерті.
Покарання засудженому призначено апеляційним судом відповідно до положень статей 50, 65 КК у межах санкції статті, за якою його засуджено. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим Верховний Суд не вбачає.
Висновок суду про призначення ОСОБА_5 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК також є правильним.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року стосовно ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                ОСОБА_3