ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 р.	Справа № 480/6704/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Сумського апеляційного суду на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, м. Суми, повний текст складено 18.12.20 року по справі № 480/6704/20
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Сумського апеляційного суду                  
          про стягнення невиплаченої суддівської винагороди,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Сумського апеляційного суду, в якому просить суд: визнати протиправними дії Сумського апеляційного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року із застуванням обмеження, встановленого ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; зобов`язати Сумський апеляційний суд виплатити ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року без застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в розмірі 536874 грн. 37 коп., без урахування податків та обов`язкових платежів; звернути рішення суду в межах стягнення за один місяць до негайного виконання; зобов`язати Сумський апеляційний суд подати в 10-ти денний термін з дня набрання рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення у відповідності до ст.382 КАС України.
02.12.2020 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій заявник просить стягнути з Сумського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену у період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року суддівської винагороди у розмірі 536874,37 грн., без урахування податків та обов`язкових платежів; рішення суду в межах стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Сумський апеляційний суд (40003, м. Суми, вул. Г. Кондратьєва, 28, код ЄДРПОУ 42267878) провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 )  за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України  та ст. 135 Закону Країни "Про судоустрій і статус суддів" та виплатити недоотриману частину із відрахуванням обов`язкових податків та  платежів. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 року та прийняти постанову, якою: визнати протиправними дії Сумського апеляційного суду щодо виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року із застуванням обмеження; стягнути на користь ОСОБА_1 з Сумського апеляційного суду не виплачену суму суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року у розмірі 536874,37 грн., без урахування податків та обов`язкових платежів; звернути рішення суду в межах стягнення за один місяць до негайного виконання. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції проігноровано положення п.1 ч.6 ст.12 КАС України і ухвалено рішення, яке не може бути визнано законним, оскільки справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування рішення. Вказує, що в обґрунтування обраного позивачем способу захисту порушеного права наведено той факт, що відповідач не оспорює, що фактичне фінансування витрат на суддівську винагороду на 2020 рік відбувалося в межах затвердженого Сумському апеляційному суду бюджетного розпису на оплату праці у 2020 році, яким передбачені об`єми річних видатків на оплату праці суддям виходячи із розміру суддівської винагороди без обмеження. Стверджує, що майнова вимога позивача стосується стягнення невиплаченої суми суддівської винагороди через застосування обмеження, і саме така сума і відображена у довідці від 05.10.2020 року, оскільки до плати щорічної відпустки такі обмеження не застосовуються, а тому у суду першої інстанції не було підстав визнати зазначену позивачем до стягнення суму 536874,37 грн. необґрунтованою і застосувати менш ефективний спосіб захисту, який невиправдано буде ускладнений діями або бездіяльністю відповідача, як органу влади держави.
Сумський апеляційний суд подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. Зазначає, що оскільки у рішенні Конституційного Суду України мова йшла про компенсацію, а не виплату суддівської винагороди, тому у суду першої інстанції були відсутні законні підстави для зміни способу юридичного захисту на майновий. Вважає, що судом першої інстанції, беручи до уваги суть спору, обрано та застосовано найбільш ефективний спосіб юридичного захисту для позивача, який відповідає як реальним обставинам справи так і не ускладнить виконання судового рішення та не буде суперечити вимогам закону. Вказує, що в період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року положення частин 1, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-IX) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди. 
ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив відповідача, в якому зазначає, що Закон №1402 не припиняв своєї дії в період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, тому застосування обмеження суддівської винагороди у спірний період до рівня 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, як це передбачено Законом №553-ІХ, є порушенням конституційного права судді на отримання суддівської винагороди в порядку, встановленому ст.135 Закону №1402 та ст.130 Конституції України. Вказує, що ДСА України, як головний розпорядник бюджетних коштів, і державний орган у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, встановлених законом, у 2020 році повністю профінансував Сумський апеляційний суд по витратах на виплату суддівської винагороди у розмірі на рівні 2019 року і оплату праці працівникам суду в межах сум затверджених державний бюджетом на 2020 рік за єдиним кодом економічної класифікації видатків. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Сумський апеляційний суд подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Верховною Радою України 13.04.2020 прийнято Закон України № 553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", який опубліковано в газеті "Голос України" від 17.04.2020 № 68 (7325) та набрав чинності 18.04.2020. Відповідно до частин першої та третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Обмеження, встановлене в частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті). Вказує, що відповідно до рішення  Конституційного Суду  України  № 10-р/2020 від 28.08.2020 року дія частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" втратила чинність 28.08.2020. Зазначає, що у період з 18.04.2020 до 28.08.2020 положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону №553-IX) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди. Стверджує, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються Законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України. Статтею 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.  Вважає, що прийняття рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 не є підставою для нарахування та виплати позивачу недорахованої суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону, а є підставою для проведення відповідних компенсаційних виплат. Посилається, що зазначену справу необхідно було розглядати в порядку загального позовного провадження, оскільки на даний час відповідного правового механізму не існує і будь-яка дія відповідача поза межами закону буде породжувати негативні наслідки для суб`єкта владних повноважень, що є неприпустимим.
ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. Зазначає, що при діючих нормах ст.130 Конституції та ч.1 ст.135 Закону, прийнятим 28.08.2020 року рішенням Конституційного Суду України ще раз підтверджено відносно суддів неконституційність частин 1, 3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», викладених в редакції Закону №553-ІХ, а тому посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що дію рішення Конституційного Суду України неможна застосовувати до правовідносин, які виникли до ухвалення цього рішення, є необґрунтованими. 
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Позивач у судовому засіданні підтримувала доводи власної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просила суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача у судовому засіданні, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Указом Президента України від 21.04.2015 року №226/2015 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Апеляційного суду Сумської області.
Наказом голови Апеляційного суду Сумської області №34-ОС від 16 червня 2015 року позивача призначено на посаду судді Апеляційного суду Сумської області з 16 червня 2015 року.
Наказом виконуючого обов`язки голови Сумського апеляційного суду №10-ОСГ від 12 грудня 2018 року ОСОБА_1 зараховано в порядку переведення з Апеляційного суду Сумської області у зв`язку з його ліквідацією до штату Сумського апеляційного суду на посаду судді з 12 грудня 2018 року.   
Наказом голови Сумського апеляційного суду №25-ОСГ позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 80 відсотків посадового окладу з 12 грудня 2018 року. 
За період з 18 квітня 2020  року до 27 серпня 2020 року позивачу була нарахована та виплачена суддівська винагорода відповідно до ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України» із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, що підтверджується довідкою №104 від 05.10.2020р., виданою Сумським апеляційним судом (а.с. 7). 
Не погоджуючись з визначеним розміром суддівської винагороди, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеження її розміру в період з 18.04.2020р. до 27.08.2020р., суб`єкт владних повноважень діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, а відтак порушене право позивача належить поновленню шляхом зобов`язання відповідача провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1  за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України  та ст. 135 Закону Країни "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину із відрахуванням обов`язкових податків та  платежів. Щодо вимоги позивача про негайне виконання рішення суду в межах стягнення за один місяць, суд першої інстанції дійшов висновку, що судове рішення у цій справі має зобов`язальний характер і не відноситься до судових рішень, які підлягають негайному виконанню відповідно до ст.371 КАС України. 
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частиною 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами ч. 2 ст. 130 Конституції України.
Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.
Відповідно до частини 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною 9 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Отже, з огляду на приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
Натомість, 12 березня 2020 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 такого змісту:
"Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. 
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".
Відповідно до частин 1-4 статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто в спірних правовідносинах приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України.
Колегія суддів з цього приводу зазначає, що Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч.2 ст.130 Конституції України може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача (Сумського апеляційного суду) були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що набрання 18 квітня 2020 року чинності Законом України  "Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача (Сумського апеляційного суду)  були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди позивача. 
При цьому, відповідач (Сумський апеляційний суд) навіть після набрання чинності Законом України  "Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, та доповненням Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" статтею 29 повинен був діяти виключно в межах приписів ч.2 ст.130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Натомість, останній (Закону України "Про судоустрій і статус суддів") жодних норм стосовно можливості обмеження розміру винагороди судді не містить.
Крім того, колегія суддів зазначає, що Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені: ч.2 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами); ст.130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).
Норми права, які містяться у наведених вище статтях є зрозумілими та доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними та мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.
Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України.
Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.
Обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог ст.ст.19,130 Конституції України, ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Колегія суддів звертає увагу, що в межах спірних правовідносин саме відповідач (Сумський апеляційний суд), з урахуванням приписів чинного законодавства,  уповноважений здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди позивача, тому останній здійснював таке нарахування та виплату із застосуванням обмежень, визначених ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, всупереч приписів  ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що у період з 18.04.2020 до 28.08.2020 положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону №553-IX) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата суддівської винагороди, а також доводів апеляційної скарги про те, що з 18.04.2020 по 27.08.2020 Сумський апеляційний суд не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону №553-IX), а суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків щодо задоволення адміністративного позову в цій частині, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки набрання 18.04.2020 р. чинності Законом №553-ІХ не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а розмір суддівської винагороди станом як на 18.04.2020 р., так і в подальшому у період існування спірних правовідносин повинен був визначатися виключно  приписами ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”. При цьому, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач (Сумський апеляційний суд) мав керуватися виключно Законом України "Про судоустрій та статус суддів", а застосування останнім положень ст.29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” (Закон доповнено статтею 29 згідно із Законом № 553-IX від 13.04.2020)  прямо суперечить статті 130 Конституції України.
Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обґрунтуванням відповідача щодо правомірності своїх дій як державного органу та розпорядника бюджетних коштів нормами бюджетного законодавства, які він при здійснення своїх функцій має неухильно дотримуватися, колегія суддів відхиляє, адже суд першої інстанції в оскаржуваному  рішенні належним чином мотивував відхилення таких аргументів відповідача.
Окрім того, колегія суддів зауважує, що жодних належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на суддівську винагороду не дозволив відповідачу виплатити суддівську винагороду в повному обсязі, відповідач не надав.
Колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. 
Так, приписи ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлювали обмеження, як на нарахування, так відповідно у зв`язку з цим виплату суддівської винагороди  у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Крім того, відповідачем (Сумський апеляційним судом) по справі фактично заперечується нарахування та виплата суддівської винагороди позивача у спірний період в розмірі, що передбачений ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
За матеріалами справи, згідно довідки Сумського апеляційного суду №104 від 05.10.2020 року, виданої ОСОБА_1 , за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року фактично нарахована суддівська винагорода складає 178433,30 грн., нарахована без обмежень – 715307,67 грн., різниця – 536874,37 грн. (а.с. 7).
При цьому, колегія суддів зазначає, що у спірний період (з 22 червня 2020 року до 03 липня 2020 року) позивачу надавалась відпустка, оплата якої проводилась у повному обсязі без обмежень, передбачених правилами статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".
Проте, зазначені відрахування не відображені в довідці Сумського апеляційного суду від 05.10.2010 року.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заявлена сума позивачем 536874,37грн. є необґрунтованою, оскільки на час складення наведеної довідки відповідачем не було враховано виплати суддівської винагороди по наведеній відпустці.  
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що в даному випадку належним способом відновлення порушеного права позивача буде саме зобов`язання Сумського апеляційного суду провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України  та ст. 135 Закону Країни "Про судоустрій і статус суддів" та виплатити недоотриману частину із відрахуванням обов`язкових податків та  платежів.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 03.03.2021 року по справі  №340/1916/20.
За цим, доводи апеляційної скарги позивача в частині обраного нею способу захисту порушеного права відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.
З приводу вимог позивача про допущення рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Відтак, рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.
Вирішуючи спір, судом враховуються правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року стосовно застосування ч. 1 ст. 371 КАС України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про негайне виконання рішення суду в межах стягнення за один місяць.
Щодо доводів апеляційних скарг позивача та відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, посилаючись на п.7 ч.3 ст.317 КАС України, з огляду на те, що суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, то колегія суддів відхиляє такі посилання скаржника та зазначає наступне.
Згідно положень ч.2 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. 
Відповідно до положень ч.4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки дана справа не належить до категорій справ, визначених ч.4 ст. 257 КАС України, а також враховуючи відсутність клопотань про розгляд справи за правилами загального позовного провадження із зазначенням обставин, які  відповідно до приписів ч.3 ст.257 КАС України свідчили б про наявність підстав  для  розгляду  даної справи  за правилами загального позовного провадження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року.
Окрім того, наведений вище висновок суду першої інстанції про можливість розгляду даної справи в порядку спрощеного  позовного провадження також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в схожих правовідносинах по справі №340/1916/20.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч.2 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні клопотання позивача про негайне виконання рішення суду в межах стягнення за один місяць,  з прийняттям в цій частині нового рішення, яким допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача суддівської винагороди за один місяць. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. Апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню. 
Враховуючи те, що ця справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Сумського апеляційного суду  залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 по справі № 480/6704/20  скасувати в частині відмови у задоволенні клопотання позивача про негайне виконання рішення суду в межах стягнення за один місяць .
В цій частині прийняти нове рішення , яким допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди за один місяць.
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 по справі № 480/6704/20 залишити без змін   . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  14.06.2021 року