ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3336/21 Справа № 216/6074/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Справа № 216/6074/16-ц
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Зубакової В.П., 
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачка – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року, яке ухвалене суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 грудня 2020 року -,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року позивач  ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири, в обґрунтування якого зазначив, що з відповідачкою він перебував у шлюбі з 11.07.2009 року по 25.02.2016 року.
Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
До реєстрації шлюбу, на підставі договору дарування, позивач набув у приватну власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в якій став проживати з дружиною та сином. 
21.02.2013 року на підставі договору купівлі-продажу ми з відповідачкою придбали квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_5 та рідній сестрі позивача – ОСОБА_6 , яка була оформлена на відповідачку.
Відповідачка, яка виступала покупцем, ні з продавцем 1/2 частки вказаної квартири ОСОБА_5 , ні з позивачем, як з представником продавця 1/2 частки квартири, грошові розрахунки не проводила, тому що на придбання вказаної квартири у неї не було грошей, оскільки всі кошти на придбання нерухомого майна надав позивач за рахунок особистих грошей, отриманих від продажу його квартири АДРЕСА_1 . 
З продавцем ОСОБА_5 позивач розрахувався одразу в повному розмірі – 33 120,00 грн., а з сестрою ОСОБА_1 розрахувався в сумі 11 700,00 грн. та залишився перед нею борг в сумі 21 400,00 грн. 
Позивач вважає, що його особистий внесок на придбання спірної квартири становив 44 820,00 грн, що дорівнює 34/50 частинам цієї квартири: 66 240,00 грн (вартість квартири) : 62,7 кв.м. (загальна площа квартири) = 1056,46 грн (вартість одного квадратного метру); 44 820,00 грн (особисті кошти) : 1056,46 (вартість одного квадратного метру) = 42,42 кв.м; 42,42 кв.м х 100% : 62,7 кв.м = 67,66% = 68/100 = 34/50 часток. 
Інша частина (16/50) спірної квартири є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає розподілу між ними. 
Позивач просив суд визнати 34/50 частин квартири АДРЕСА_2 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; визнати 16/50 частин квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 8/50 частин квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 42/50 частин квартири АДРЕСА_2 .
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири та поділ майна подружжя задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .
В іншій частині позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири та поділ майна подружжя – відмовлено.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 416,62 (чотириста шістнадцять) гривень 62 копійки.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Зазначає, що спірна квартира придбана за його особисті грошові кошти у сумі 44 820,00 грн., виручені від продажу належної йому квартири, а залишок заборгованості перед продавцем квартири ОСОБА_6 у сумі 21 400,00 гривень необхідно погашати за рахунок спільних коштів його та відповідачки.
Позивач вважає, що сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власністю подружжя.
Отже, позивач стверджує, що його особистий внесок на придбання спірної квартири становить 44 820,00, що дорівнює 34/50 частинам цієї квартири, а інша частина - 16/50 спірної квартири, яка відповідає вартості несплаченої продавцю ОСОБА_1 частки 21 400,00 гривень, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в зв`язку з чим підлягає розподілу між ними.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1  та його адвоката Бондаренка Є.В, які, кожен окремо,наполягали на доводах апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідачку ОСОБА_7 та її адвоката Гуртового С.В., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно придбане сторонами за час шлюбу, відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. З урахування наданих сторонами доказів, судом першої інстанції не було встановлено обставин, з якими закон пов`язує можливість зменшення частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та відповідно збільшення частки іншого. 
Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав 
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 липня 2009 року по 25 лютого 2016 року, який рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року розірвано ( а.с.15).
Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 21.02.2013 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_8 двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала йому на підставі договору дарування. Пунктом 2.1. вищевказаного договору передбачено, що продаж квартири за остаточною домовленістю сторін вчиняється за 44820,00 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору ( а.с. 8-9).
Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 21.02.2013 року колишнє подружжя: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали ОСОБА_3 , чоловік якої – ОСОБА_1 , надав заяву (згоду) на набуття квартири, яка в подальшому буде спільною сумісною власністю, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала продавцям по Ѕ частці кожному на підставі свідоцтва про право власності. Пунктом 2.1. вищевказаного договору передбачено, що продаж квартири за остаточною домовленістю сторін вчиняється за 66240,00 грн., які отримані ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у належних частках від покупця під час оформлення цього договору. ОСОБА_1 зобов`язується передати ОСОБА_6 належну їй частку грошових коштів у повному обсязі ( а.с. 10-11).
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно ст. 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду”; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.
До коштів, які належали подружжю (їй/йому) особисто відносяться: набуті до шлюбу; одержані під час шлюбу, але як премії, нагороди, які один із подружжя одержав за особисті заслуги; як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала одному із подружжя, а також як відшкодування завданої йому моральної шкоди; як страхові суми, одержані одним із подружжя за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю; одержані під час шлюбу, але на підставі договору дарування, в порядку спадкування; одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Зокрема, кошти, одержані від реалізації спадкового майна, або майна, яке належало одному із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю цього подружжя, навіть якщо б вони були внесені в банк або іншу фінансову установу під час шлюбу.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що спірна квартира була придбана у період перебування у шлюбі з відповідачкою за кошти, більша частина яких належала позивачу особисто, а, відтак, його частка у квартирі є значно більшою ніж відповідачки, та становить 42/50, а частка відповідачки у квартирі становить 8/50.
Колегія суддів вважає прийнятними доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , про те, що сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власністю подружжя, зокрема, бере до уваги, що особистий внесок позивача на придбання спірної квартири становить 44 820,00 грн., що дорівнює 34/50 частинам цієї квартири, а інша частина - 16/50 спірної квартири, яка відповідає вартості несплаченої продавцю ОСОБА_1 частки 21 400,00 гривень, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в зв`язку з чим підлягає розподілу між ними, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 21.02.2013 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_8 двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала йому на підставі договору дарування. Пунктом 2.1. вищевказаного договору передбачено, що продаж квартири за остаточною домовленістю сторін вчиняється за 44820,00 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору.
В той же день, 21.02.2013 року, колишнє подружжя: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали ОСОБА_3 , чоловік якої – ОСОБА_1 , надав заяву (згоду) на набуття квартири, яка в подальшому буде спільною сумісною власністю, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала продавцям по Ѕ частці кожному на підставі свідоцтва про право власності, яка є предметом спору за 66 240,00 грн.
Оскільки сторонами не надано суду доказів наявності в колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 будь-яких інших коштів в достатній кількості для придбання квартири, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що вказані обставини свідчать про те, що кошти, отримані позивачем від реалізації належної йому двокімнатної квартири, були витрачені на придбання спірної квартири. 
Інша частина -16/50 спірної квартири, яка відповідає вартості несплаченим коштам за спірну квартиру є спільною сумісною власністю колишнього подружжя (сторін по справі). Матеріали справи належних доказів протилежного не містять. А, відтак, підлягає поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на теперішній час ОСОБА_9 , порівну – по 8/50 частині кожному.
Таким чином, з урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, згідно п.3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.2, ч.13 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки ОСОБА_7 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в загальному розмірі 2195, 24 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири та поділ майна задовольнити.
Визнати 34/50 частин квартири АДРЕСА_2 (загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м) особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Визнати 16/50 частин квартири АДРЕСА_2 (загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .
Визнати за ОСОБА_7 право власності на 8/50 частин квартири АДРЕСА_2 (загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м).
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 42/50 частин квартири АДРЕСА_2 (загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м).
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2195 (дві тисячі сто дев`яносто п`ять) гривень 24 копійки.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 18 червня 2021 року.

Головуючий:                                        

Судді: