ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2021 року                                                                                      Справа № 902/1042/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. ,  суддя Тимошенко О.М. 

без виклику сторін у справі  

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м.Дніпро 
на рішення Господарського суду Вінницької області, ухваленого 13.01.21р. суддею          Яремчуком Ю.О. у м.Вінниці,  повний текст складено  18.01.21р.
у справі № 902/1042/20 
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м.Дніпро 
до - Фермерського господарства "Благодатна Ферма", с.Берізки-Чечельницькі, Чечельницького району Вінницької області
    -   ОСОБА_1 , м.Ізмаїл Одеської області
про стягнення 201809,49 грн.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 13.01.2021р. у справі №902/1042/20 позов Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Фермерського господарства "Благодатна Ферма",   ОСОБА_1 про стягнення 201809,49грн. задоволено частково.
Стягнуто солідарно з Фермерського господарства "Благодатна Ферма" та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"  181534,46грн. заборгованості. 
Стягнуто з Фермерського господарства "Благодатна Ферма" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"  судові витрати в сумі 1361,51грн..
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" судові витрати в сумі 1361,51грн..
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк"  звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за процентами та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким стягнути з відповідачів 19289,72грн. або 2838,13грн. заборгованості за процентами за користування кредитом. Також, просить стягнути з відповідачів судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:
- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;
- вказує на те, що посилання місцевого господарського суду на висновок ВП ВС від 03.07.2019р. по справі №342/180/17 не може прийматися до уваги під час розгляду справи №902/1042/20, адже в справі №342/180/17 правовідносини виникли в 2011 р. між банком та фізичною особою по встановленню кредитного ліміту на карту "Універсальна". Також, зазначає, що суд відмовляючи в частині позовних вимог банку щодо стягнення відсотків вважав, що Умови не можна вважати складовою частиною кредитного договору через їх мінливість. При цьому суд керувався позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові по справі №342/180/17 від 03.07.2019р.. Однак у вказаній справі, розглянутій Великою Палатою Верховного суду, абсолютно інші обставини, а також інші правовідносини;
- покликається на те, що відсутність підпису від уповноваженої особи Фермерського господарства "Благодатна Ферма" на Умовах не свідчить про те, що відповідач 1 не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач 1 поставив саме в анкеті-заяві про приєднання до вказаних Умов, чим засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах;
- зазначає, що під час розгляду справи судом не здійснювалось дослідження електронного доказу - Умов в мережі Інтернет на день ознайомлення відповідача 1 з Умовами, й відповідачі або їх представники не надали суду доказів невідповідності Умов, що додані до позову та Умов, що розміщені в мережі Інтернет станом на день укладання договору, то відповідно до ст.ст.275, 277 ГПК України судове рішення по справі підлягає скасуванню в частині відмови в стягненні процентів з ухваленням у вказаній частині рішення про задоволення позовних вимог.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Вінницької області від 13.01.2021р. у справі №902/1042/20, відмовлено у задоволенні клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалено розглянути апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Вінницької області від 13.01.2021р. у справі №902/1042/20 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Також, запропоновано відповідачам подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.263 ГПК України протягом 10 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідачі не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 01.07.2016р. Фермерське господарство "Благодатна Ферма" (далі - відповідач 1) підписало заяву на відкриття рахунку та анкету про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг.
Відповідно до змісту вказаної Заяви Фермерського господарства "Благодатна Ферма" приєдналось до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ "ПриватБанк" (далі - Умови) тарифів банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування (далі - договір) та взяло на себе зобов`язання виконувати умови договору.
На підставі укладеного договору, позивачем було перераховано на поточний рахунок відповідача-1 Фермерського господарства "Благодатна Ферма"  кредитні кошти у розмірі 190000,00грн, що підтверджується випискою по рахунку.
27.05.2019р. між АТ КБ "Приватбанк" (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель)  (далі - відповідач 2) було укладено договір поруки №Р155890731444950653 (надалі - договір поруки), предметом якого є надання поруки відповідачем - 2 за виконання зобов`язань відповідача -1 (боржник), які випливають з договору (п.1.1 договору поруки).
Пунктом 1.2 договору поруки встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за "угодою 1" в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.
Пунктом 1.3 договору поруки, поручитель з умовами "Угоди 1" та "Угоди 2" ознайомлений. 
У випадку невиконання боржником зобов`язань за "Угодою 1/або Угодою 2", боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п.1.5 договору поруки).
Відповідно до п.2.4.1 договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання боржника, зазначені в направленій кредитором вимозі згідно п.п.2.1.2 п. 2.1. цього договору. 
Згідно п.2.1.2 договору поруки, у випадку невиконання боржником якого-небудь зобов`язання, передбаченого п.1.1 цього договору, кредитор має право направити поручителю із зазначенням невиконаного зобов`язання. Не направлення кредитором вказаної вимоги не є перешкодою та не позбавляє права кредитора звернутися до суду з вимогою виконати взяті на себе поручителем зобов`язання та вимагати виконання поручителем взятих на себе зобов`язань іншими способами.
Договором поруки сторони обумовили, що порука за цим договором припиняється через 15 років після укладення цього договору. У випадку виконання Боржником та/або поручителем всіх зобов`язань за "Угодою 1/або Угодою 2" цей договір припиняє свою дію (п.4.1).
За доводами Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", позичальник не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором.
За вказаних обставин, Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк"  звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фермерського господарства "Благодатна Ферма" до ОСОБА_1 про стягнення  201 809,49грн..
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 13.11.2020р. відкрито провадження у справі №902/1042/20, визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 14.12.2020р. повідомлено учасників справи про судове засідання у справі, яке  відбудеться 13.01.2021р.
Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Вінницької області від 13.01.2021р. у справі №902/1042/20 позов задоволено частково.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).
Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.
У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідно до ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування, тощо).
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно із ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із  ч.1  ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3  ст.1049 ЦК України).
У відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За приписами ст.526 ЦК України, з якими кореспондуються положення ст.193 ГК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1  ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2016р. Фермерське господарство "Благодатна Ферма" (далі - відповідач 1) підписало заяву на відкриття рахунку та анкету про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг.
Відповідно до змісту вказаної Заяви Фермерського господарства "Благодатна Ферма" приєдналось до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ "ПриватБанк" (Умови) тарифів банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування (договір) та взяло на себе зобов`язання виконувати умови договору.
На виконання умов кредитного договору, позивач надав відповідачу 1 кредитний ліміт, що підтверджується довідкою про розміри встановлених кредитних лімітів та виписками про рух коштів з рахунку відповідача.
Згідно виписки про рух коштів з рахунку відповідача 1 по простроченому тілу кредиту становить 181534,46грн..
Водночас, 27.05.2019р. між АТ КБ "Приватбанк" та відповідачем 2 ОСОБА_1 було укладено договір поруки №Р155890731444950653 - предметом якого є надання поруки відповідачем 2 за виконання зобов`язань відповідача 1, які випливають з договору.
Пунктом 1.2 договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за "Угодою 1" в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.
Умовами п.1.5 договору поруки його сторонами погоджено, що у випадку не виконання боржником зобов`язань за "Угодою 1" боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
Відповідно до п.2.4.1 договору поруки поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання боржника, зазначені в направленій кредитором вимозі згідно п.п.2.1.2 п. 2.1. цього договору. 
Згідно п.2.1.2 договору поруки у випадку невиконання боржником якого-небудь зобов`язання, передбаченого п.1.1 цього договору, кредитор має право направити поручителю із зазначенням невиконаного зобов`язання. Не направлення кредитором вказаної вимоги не є перешкодою та не позбавляє права кредитора звернутися до суду з вимогою виконати взяті на себе поручителем зобов`язання та вимагати виконання поручителем взятих на себе зобов`язань іншими способами.
У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.543 ЦК України згідно яких у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
Частиною 1 ст.553 ЦК України, визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно ч.1 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. В частині 2 названої статті встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Матеріали справи не містять доказів погашення заборгованості відповідачами 1, 2.
З огляду на викладене та виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, враховуючи, що строк дії договору поруки становить 15 років, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми заборгованості у розмірі 181534,46грн.  є  правомірними та обґрунтованими з огляду на що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Стосовно позовних вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 19289,72грн., заборгованості по пені у сумі 60,94грн., заборгованості з комісії у сумі  924,37грн., слід  зазначити наступне.
Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, останній має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У відповідності до ст.1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст.551 ЦК України встановлено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до  ст.625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як свідчать матеріали справи, у заяві відповідача 1 про відкриття поточного рахунку на відкриття рахунку від 01.07.2016р. процентна ставка, розмір комісії за використання ліміту не зазначені.
Також, у даній заяві, яка підписана сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Водночас, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом, комісії та пені, в тому числі щодо їх розміру і порядку нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщеними на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємну частину спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії за користування кредитним лімітом та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Також, зазначений витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, а тому не може вважатися саме частиною договору банківського обслуговування, укладеного між сторонами 01.07.2016р..
Слід зазначити, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "Приватбанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За вказаних обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу 1 Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії та погодженого розміру ліміту кредитування, надані банком витяг з тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем 1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії за використання ліміту, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/17 та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.07.2020р. у справі №910/8189/19.
Враховуючи вище викладене та обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 19289,72грн., заборгованості по пені у сумі 60,94грн., заборгованості з комісії у сумі 924,37грн., у зв`язку з чим  позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" в частині стягнення заборгованості за кредитом 181534,46грн., в іншій частині позову слід йому відмовити.
Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Вінницької області від 13.01.2021р. у справі №902/1042/20  слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" - без задоволення.
Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -
                       
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м.Дніпро залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 13.01.2021р. у справі №902/1042/20 - без змін.
2. Справу №902/1042/20 повернути до Господарського суду Вінницької області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "08" квітня 2021 р.

Головуючий  суддя                                                                      Павлюк І.Ю. 

Суддя                                                                                              Демидюк О.О.  

Суддя                                                                                              Тимошенко О.М.