справа № 756/13674/19                                                       
головуючий у суді І інстанції Белоконна І.В.
провадження № 22-ц/824/1181/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
15 березня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Мостової Г.І., 
 суддів: Суханової Є.М., Слюсар Т.А.,
за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,
 
розглянувши у відкритому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа: Директор Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» Німас Олександр Ярославович, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсаційних виплат, середнього заробітку за час затримки виплат, інфляційних втрат та зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в :
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до КП «Київтранспарксервіс», третя особа: директор КП «Київтранспарксервіс» Німас О.Я., у якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 299 467 грн та компенсацію за недонарахування відпускних у розмірі 22 972 грн 81 коп.; компенсацію інфляційних втрат по заробітній платі у розмірі 34 473 грн 90 коп.; інфляційні втрати по виплаті відпускних у розмірі 1 097 грн 01 коп.; середній заробіток за час затримки виплат належних звільненому працівнику сум у розмірі на день подання позову 57 857 грн 31 коп. та судові витрати  у розмірі 11 000 грн.
Позов мотивований тим, що відповідач порушив норми Закону України «Про оплату праці» та встановлені колективним договором мінімальні гарантії з виплати заробітної плати. Відповідач за час роботи позивача безпідставно не нарахував та відповідно не виплатив йому, встановлені державою, мінімальні гарантії з заробітної плати у розмірі 299 467 грн та відповідно не донарахував відпускні у розмірі 22 972 грн 81 коп.
На підставі вищевказаного, представник позивача просив додатково стягнути з відповідача на його користь компенсацію інфляційних втрат по заробітній платі у розмірі 34 473 грн 90 коп., інфляційних втрат по виплаті відпускних у розмірі 1 097 грн 01 коп.; середній заробіток за час затримки виплат належних звільненому працівнику сум у розмірі на день додання позову 57 857 грн 31 коп.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що відповідачем повністю здійснено розрахунок з позивачем і жодна заборгованість відсутня, у зв`язку з чим суд не вбачає також законних підстав для стягнення компенсації інфляційних втрат та середнього заробітку за час затримки виплат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду від 10 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, а саме: 
стягнути з КП «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 59 436 грн 33 коп. та компенсацію за недоврахування відпускних у розмірі 4 559 грн 50 коп;
стягнути з КП «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_1 компенсацію інфляційних втрат по заробітній платі у розмірі 16 150 грн 51 коп. та інфляційних втрат по виплаті відпускних у розмірі 198 грн 93 коп.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач погоджується з аргументованим висновком суду, що з 21 березня 2017 року по 13 лютого                  2018 року та з 21 липня 2018 року по 27 лютого 2019 року позивач фактично не працював на підприємстві, а отримані кошти є компенсацією і не входять до структури заробітної плати. 
Однак, суд першої інстанції, встановивши, що позивач був поновлений на підприємстві двічі на  підставі наказу №191-к від 09 липня 2018 року та наказу № 29-к від 01 березня 2019 року, помилково не врахував, що з 09 липня 2018 року по 21 липня 2018 року та з 01 березня  2019 року по 13 липня 2019 року позивач працював на підприємстві та отримував заробітну плату, розмір якої помилково  не коригувався відповідно до порядку встановленого Колективним договором.
Судом першої інстанції при ухвалені рішення порушено статтю 265 ЦПК України в частині не викладення позиції позивача, а саме: відсутнє посилання на пункти 5, 6, 9, 12 загальних положень Колективного договору, а також відсутнє посилання на статтю 94 КЗпП України.
В мотивувальній частині рішення суду першої інстанції  встановлено, що 22 січня 2015 року позивач був прийнятий на посаду провідного спеціаліста відділу контролю якості надання послуг та виконання робіт. Хоча в додатку № 2 до позовної заяви і з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був прийнятий на посаду провідного спеціаліста згідно з наказу КП «Київтранспарксервіс» від 22 січня 2015 року № 26-к.
Судом першої інстанції вибірково викладені фактичні обставини щодо обґрунтування позивачем недоплати мінімальних гарантій з виплати заробітної плати, що встановлені Колективним договором, а саме: відсутнє посилання на пункт 6 Розділу «Оплата праці».
Судом першої інстанції не оцінено доводи позивача, що вказані у додатку №2 до позовної заяви, стосовно розрахунку мінімальних гарантій з виплати заробітної плати. 
А також, судом першої інстанції, не враховано, що Колективним договором  КП «Київтранспарксервіс» встановлені додаткові гарантії з виплати мінімальної заробітної плати на підприємстві. Заробітна плата інших працівників підприємства залежить від коефіцієнту співвідношення встановленого додатком № 4 до Колективного договору.  Всі складові розрахунку є сталими, окрім мінімальної заробітної плати, яка змінюється на підставі Закону України «Про бюджет» кожного року. Відповідно після збільшення мінімальної заробітної плати адміністрація підприємства повинна була здійснювати перерахунок заробітної плати працівників підприємства або вносити зміни до колективного договору. Зміни до колективного договору не вносились, при цьому розмір заробітної плати працівників не коригувався відповідно до порядку встановленого Колективним договором. В зв`язку з чим, протягом тривалого часу позивач недоотримав мінімальний розмір заробітної плати, встановлений Колективним договором.  
 
КП «Київтранспарксервіс» подало відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що не погоджується з доводами заявника, що викладені в апеляційній скарзі та вважає, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року у справі № 756/13674/19 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а також, судом з`ясовано всі обставини справи.
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Між адміністрацією та профспілковою організацією комунального підприємства на 2013-2015 роки укладений Колективний договір, зареєстрований УПСЗН Шевченківської РДА 19 березня 2013 року № 114 (а.с. 149-161 т. 1).
Пунктом 5 Розділу I «Загальні положення» Колективного договору відповідача передбачено, що даний колективний договір передбачає додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії та соціально-побутові пільги». 
Умови та положення даного колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства і є обов`язковими для дотримання адміністрацією. Жодна зі сторін протягом дії договору не може в односторонньому порядку приймати рішення про зміну діючих положень, обов`язків за договором або призупиняти їх виконання (пункти 6,9).
Пунктом 12 Розділу I «Загальні положення» Колективного договору відповідача передбачено, що у випадку не виконання положень колективного договору з об`єктивних причин (погіршення фінансового стану через тимчасові економічні труднощі) до колективного договору своєчасно вносяться відповідні зміни і доповнення в порядку, встановленому у цьому договорі (а.с. 153 т.1).
Розділом VI «Оплата праці» Колективного договору відповідача передбачено, що організація оплати праці на підприємстві здійснюється відповідно до Закону України «Про оплату праці», Кодексу законів України про працю, нормативних актів з питань оплати праці, Генеральної, Галузевої та Регіональної угод, Закону України «Про державний бюджет України» на відповідний рік. Форми і системи оплати праці, норми праці, тарифні сітки, схеми посадових окладів, погодинні та відрядні розцінки, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород на інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються у колективному договорі з дотриманням умов, розмірів і норм, передбачених законодавством.
Пунктом 2 Розділу VI «Оплата праці» Колективного договору встановлено, що підприємство формує фонд оплати праці з урахуванням обсягів виробничої діяльності, діючих норм обслуговування і діяльності, продуктивності праці та індексу зростання цін, яким коригується фонд оплати праці за умови збільшення обсягів виробництва (послуг) або підвищення продуктивності праці, рівня якості робіт та послуг.
Відповідно до частин 1, 2 статті 17 КЗпП України колективний договір набирає чинності з дня його підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у ньому. Після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором.
З матеріалів справи вбачається, що 22 січня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про прийняття його на посаду провідного спеціаліста відділу контролю якості надання послуг та виконання робіт (а.с. 90 т. 1).
Наказом № 26-к від  22 січня 2015 року позивач був прийнятий на посаду провідного спеціаліста відділу контролю якості надання послуг та виконання робіт  з випробувальним терміном один місяць та оплатою праці згідно з штатного розкладу (а.с. 91 т.1).
З 10 березня 2015 року позивача переведено на посаду начальника відділу паркування в Оболонському районі служби паркування.
20 березня 2017 року наказом КП «Київтранспарксервіс» № 152-К про припинення трудового договору позивача було звільнено з посади начальника відділу паркування в Оболонському районі служби паркування на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
 
У 2017 році підприємством встановлено начальнику відділу паркування у Оболонському районі посадовий оклад у розмірі 9 515 грн (а.с. 145 т. 1).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року у справі № 756/5330/17 поновлено  ОСОБА_1 на посаді начальника відділу паркування в Оболонському районі міста Києва КП «Київтранспарксервіс». 
На виконання рішення суду, стягнуто на користь ОСОБА_1 загальну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , що становить 106 766 грн 92 коп. без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.  У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Рішенням суду першої інстанції встановлено, що період вимушеного прогулу позивача тривав з 21 березня 2017 року  по 13 лютого 2018 року, тобто 226 робочих днів. Отже ОСОБА_1 у вказаний період фактично у КП «Київтранспарксервіс» не працював. 
Згідно з наказом КП «Київтранспарксервіс» від 09 липня 2018 року № 191-к позивач поновлений на посаді начальника відділу паркування у Оболонському районі.
20 липня 2018 року наказом КП «Київтранспарксервіс» № 207-К про припинення трудового договору позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 4 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Отже, за спірний період, який зазначається в апеляційній скарзі, з                       09 липня 2018 року по 21 липня 2018 року позивачем було відпрацьовано                              6 робочих днів (з 09 по 20 липня).
За спірний період 09 липня 2018 року по 21 липня 2018 року позивачу нарахована заробітна плата у сумі 3 393 грн 73 коп. (а.с. 26, 111?118 т. 1).   
Разом з тим, згідно з розрахунків позивача та довідки Пенсійного Фонду України (форма О К-5)  за липень 2018 року йому було виплачено 15 536 грн    40 коп. (а.с. 12, 26 т. 1).
На виконання судового рішення у справі № 756/10726/16 від 27 лютого 2019 року ОСОБА_1 згідно з наказом КП «Київтранспарксервіс» від 01 березня 2019 року № 29-к поновлений на посаді начальника відділу паркування у Оболонському районі (а.с. 22).
На виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва у справі № 756/10726/16 від 27 лютого 2019 року підприємством на користь ОСОБА_1 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 87 096 грн 24 коп. та 1 575 грн 76 коп. судового збору.
Рішенням суду першої інстанції встановлено, що у період з 21 липня 2018 року по 27 лютого 2019 року ОСОБА_1 фактично у КП «Київтранспарксервіс» не працював та за цей період йому виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 87 096 грн 24 коп.
12 липня 2019 року згідно з наказом КП «Київтранспарксервіс» від № 99?к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку з скороченням, пункту 1 статті 40 КЗпП України та зобов`язано відділ бухгалтерського обліку та звітності виплатити компенсацію невикористаної щорічну, додаткову відпустку за період роботи з 20 липня 2018 року по 21 січня 2019 року, а також з 22 січня 2019 року по 12 липня 2019 року (а.с. 23).
Також на виконання судового рішення у справі № 756/10726/16 від 27 лютого 2019 року ОСОБА_1 згідно з наказом КП «Київтрнасгіарксевіс» від 01 березня 2019 року № 29-к поновлений на посаді начальника відділу паркування у Оболонському районі.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на моменти поновлення позивача на посаді начальника відділу паркування у Оболонському районі, на підприємстві  була відсутня вказана посада у штатних розписах, у зв`язку з чим на виконання судового рішення у справі № 756/5330/17 та у справі № 756/10726/16 посада знову вводилась до штатного розпису підприємства. 
Згідно з розрахунків позивача  за березень - липень 2019 року йому було виплачено відповідно 14 919 грн 32 коп., 9 515 грн., 9 515 грн., 9 515 грн., 4 173 грн 04 коп. (а.с. 12 т. 1). 
 
Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач вказував на те, що розмір заробітної плати позивача  не коригувався відповідно до порядку встановленого Колективним договором, тому протягом тривалого часу позивач недоотримав мінімальний розмір заробітної плати, встановлений Колективним договором.  
Пунктом 3.1. Розділу VI «Оплата праці» Колективного договору передбачено, що мінімальною тарифною ставкою на підприємстві вважати тарифну ставку (посадовий оклад) робітника основного виробництва - контролера (паркувальника) служби паркування.
Посадові оклади (тарифні ставки) працівників визначати, виходячи з коефіцієнтів співвідношення тарифних ставок (посадових окладів) працівників підприємства до посадового окладу робітника основного виробництва (контролера)
При цьому, пунктом 10 Розділу VI «Оплата праці» Колективного договору встановлено тарифна ставка (посадовий оклад) робітника основного виробництва (контролера, інспектора) встановлюється у розмірі не менше                    120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, коефіцієнтів співвідношення місячного окладу паркувальника до мінімальної заробітної плати та з врахуванням підвищувального коефіцієнту за особливі умови праці (вплив погодних умов тощо).
Посадові оклади встановлювались підприємством з наступного розрахунку: розмір посадового окладу робітника основного виробництва у розмірі 2 061 грн., що в себе включає 120% розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом, з застосуванням відповідного коефіцієнту співвідношень посадових окладів.
Згідно з додатку №3 до Колективного договору посадовий оклад робітника основного виробництва (контролера, інспектора) становить 2 061 грн (а.с. 160 т. 1).
Відповідно до пункту 12 Розділу VI «Оплата праці» Колективного договору розміри посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та службовців встановлювати згідно з коефіцієнтів співвідношень посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців КП «Київтранспарксервіс» до місячного окладу робітника основного виробництва.
Згідно з штатного розпису від 21 вересня 2015 року місячний оклад контролера становив 2 061 грн (а.с. 133 т. 1).
Посадові оклади встановлювались підприємством з наступного розрахунку: розмір посадового окладу робітника основного виробництва у розмірі 2 061 грн., що в себе включає 120 % розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом, з застосуванням відповідного коефіцієнту співвідношень посадових окладів.
Враховуючи вищезазначене, розмір посадового окладу начальника відділу паркування складає: 2 061 грн х 2,8 (коефіцієнт співвідношень посадових окладів) = 5 770 грн 80 коп.
У 2017 році підприємством встановлено начальнику відділу паркування у Оболонському районі посадовий оклад у розмірі 9 515 грн (а.с. 145 т. 1).
Щодо доводів позивача, що внаслідок  порушення  адміністрації підприємства обов`язку після збільшення мінімальної заробітної плати здійснювати перерахунок заробітної плати працівників підприємства або вносити зміни до колективного договору, позивач недоотримав мінімальний розмір заробітної плати встановлений колективним договором, то колегія апеляційного суду враховує наступне.
Законом України від 07 грудня 2017 року № 2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня 2018 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі  3723 грн.
Враховуючи вищезазначене, місячний оклад контролера, який використовується для визначення посадового окладу, повинен на думку позивача становити за липень 2018 року - 6 145 грн 02 коп. (3723 грн х 120% х1,028 х 1,338), а не - 2 061 грн (а.с. 14).
А розмір посадового окладу начальника відділу паркування на думку позивача повинен складати: 17 206 грн 06 коп. (6 145 грн 02 коп. х 2,8 (коефіцієнт співвідношень посадових окладів). 
Законом України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4 173грн.
Враховуючи вищезазначене, місячний оклад контролера, який використовується для визначення посадового окладу, повинен на думку позивача становити за  березень - липень 2019 року - 6 887 грн 77 коп. (4 173 грн х 120% х1,028 х 1,338), а не - 2 061 грн.
Враховуючи вищезазначене, розмір посадового окладу начальника відділу паркування на думку позивача повинен складати: 19 285 грн 77 коп.                  (6 887 грн 77 коп.  х 2,8 (коефіцієнт співвідношень посадових окладів).
 
Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони (частина 1 статті 12 КЗпП України).
Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги (частина 3 статті 13 КЗпП України).
Як вбачається з матеріалів справи, зміни до Колективного договору в тому числі і до додатку № 3 до Колективного договору, згідно якого  посадовий оклад робітника основного виробництва (контролера, інспектора) становить 2 061 грн., -  не вносилися.
Позивач вважає, що адміністрація КП «Київтранспарксервіс» в порушення умов Колективного договору не здійснювала перерахунок заробітної плати працівників підприємства та не вносила зміни до колективного договору.
 
Відповідно до статті 19 КЗпП України контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали, у порядку, визначеному цим колективним договором. Якщо власник або уповноважений ним орган (особа) порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати власнику або уповноваженому ним органу (особі) подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, сторона Колективного договору, профспілкова організація КП «Київтранспарксервіс», в порядку статті 19 КЗпП України про порушення його умов не заявляла.
Отже, колегія апеляційного суду вважає, що відсутні підстави для застосування при розрахунку посадового окладу начальника відділу паркування 
за липень 2018 рік  розміру мінімальної  заробітної  плати -3723 грн. 
за березень - липень 2019 року розміру мінімальної  заробітної  плати -4 173 грн.
Таким чином, розрахунок мінімального окладу начальника відділу паркування, здійснений позивачем (а.с.14 т.1) не відповідає умовам Колективного договору, а  колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність заборгованості підприємства по оплаті праці перед позивачем та про відсутність підстав для стягнення компенсації інфляційних втрат та середнього заробітку за час затримки виплат.
Також, колегія апеляційного суду враховує, що рішення Оболонського районного суду міста Києва № 756/5330/17 від 13 лютого 2018 року та № 756/10726/16 від 27 лютого 2019 року, якими було досліджено розмір посадового окладу ОСОБА_1 , умови колективного договору, нарахування заробітної плати за період, що оспорюється, та у мотивувальній частині підтверджено розмір заробітної плати ОСОБА_1 , з якого вирахувано середній заробіток за час вимушеного прогулу, який в подальшому стягнуто з відповідача, - набрали законної сили та не оскаржувалися ОСОБА_1 в частині розміру заробітної плати.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості по заробітній платі у розмірі 59 436 грн 33 коп., компенсації за недоврахування відпускних у розмірі 4 559 грн 50 коп., компенсації  інфляційних втрат по заробітній платі у розмірі 16 150 грн 51 коп. та інфляційних втрат по виплаті відпускних у розмірі 198 грн 93 коп., залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.   

 

 
 
Головуючий                                                                                    Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                             Є.М. Суханова
 
                                                                                                                 Т.А. Слюсар