Справа № 143/1220/18
Провадження № 22-ц/801/1017/2021
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року	Справа № 143/1220/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №143/1220/18 за позовом  ОСОБА_1 до Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування рішень органу місцевого самоврядування,
за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Маліцького Миколи Володимировича на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 січня 2021 року, повний текст якого складено 15 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Бойка А.В.

ВСТАНОВИВ:
У вересні 20218 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування рішень органу місцевого самоврядування.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер двоюрідний брат позивачки ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із: права на земельну частку (пай) розміром 3,78 в умовних кадастрових гектарах, що перебувала у колективній власності КСП ім. Л. Українки в с. Спичинці Погребищенського району Вінницької області, земельної ділянки, площею 3,1052 га, що розташована на території Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області та житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 . По своїй смерті ОСОБА_4 заповіту не залишав.
На підставі рішень Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 липня 2007 року та 22 листопада 2011 року позивач набула право власності на майно належне на день відкриття спадщини ОСОБА_4 , яке було належним чином оформлено та зареєстровано.
В подальшому рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року, ОСОБА_2 визначено додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Дане рішення стало підставою для скасування апеляційним судом Вінницької області рішення Погребищенського районного суду від 22 листопада 2011 року з підстав обрання неналежного способу захисту порушеного права.
Постановою апеляційного суду Вінницької області рішення Погребищенського районного суду від 22 листопада 2017 року скасовано, ОСОБА_2 відмовлено в наданні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
13 липня 2018 року ОСОБА_2 подала до Спичинецької сільської ради заяву про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, де рішенням № 438 від 17 липня 2018 року на 52-ій позачерговій сесії сьомого скликання останній надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, площею 0, 2500 га та 0,2900 га.
29 серпня 2018 року рішенням сільської ради було затверджено технічну документацію про передачу у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_2 .
Враховуючи, що прийнятими сільською радою рішеннями порушуються права ОСОБА_1 як спадкоємця на майно, крім того, враховуючи, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 і отримала право власності на зазначені вище земельні ділянки всупереч вимогам закону, позивачка просила визнати недійсними та скасувати рішення Спичинецької сільської ради № 438 від 17 липня 2018 року про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 , які розташовані на території Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,5400 га, в тому числі: 0,2500 га – для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,2900 га- для ведення особистого селянського господарства. Також просила стягнути з відповідача судові витрати.
11.12.2018 представником позивачки- адвокатом Чернілевською Р.В. подані заяву про зміну предмету позову, про витребування доказів, про залучення співвідповідача ОСОБА_2 
12.12.2018 ухвалою суду прийнято до розгляду заяву про зміну предмета позову та доповнено позовні вимоги наступною вимогою: «Визнати недійсним та скасувати рішення Спичинецької сільської ради №441 від 28.09.2018 про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу в приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, кадастровий номер 0523486400:09:005:0055, площею 0,25 га, та земельної ділянки, кадастровий номер 0523486400:09:005:0056, 0.29 га, які розташовані по АДРЕСА_1 ». Також змінено процесуальний статус третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на співвідповідача ОСОБА_2 , витребувано у державного реєстратора Пасічника Ю.В. Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області матеріали реєстраційних справ по об`єктах нерухомого майна., а саме: земельних ділянок, що розташовані по АДРЕСА_1 .
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано недійсним та скасовано рішення Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області №441 від 28.09.2018 про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу в приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, кадастровий номер 0523486400:09:005:0055, площею 0,25 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; та земельної ділянки, кадастровий номер 0523486400:09:005:0056, площею 0,29 га, цільове призначення: для особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
Стягнуто з Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 , судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Маліцький Микола Володимирович просить рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 28 січня 2021 року скасувати і ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним і необґрунтованим та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає, що визнання незаконним чи протиправним відповідного рішення органу місцевого самоврядування ( у даному випадку рішень з земельних питань щодо надання дозволу на розроблення технічної документації та її затвердження) та її скасування чи визнання недійсним повинно обґрунтовуватися в першу чергу дійсно існуючою суперечністю між змістом такого оспорюваного рішення та нормами чинного законодавства України. Позивач не надав жодного доводу на підтвердження невідповідності прийнятих рішень певним конкретним приписам закону. Зокрема позивач не наводить і не обґрунтовує яким чином надання громадянину України дозволу на розроблення проекту землеустрою та його затвердження суперечить нормам чинного законодавства України, чому відповідні заяви ОСОБА_2 були задоволені протиправно, якими повинні бути законні рішення селищної ради з цього питання, які положення нормативно- правових актів це підтверджують. Крім того судом першої інстанції визнано недійсним та скасовано рішення Спичинецької сільської ради за № 441 від 28 вересня 2018 року про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, однак 28 вересня 2018 року Спичинецькою сільською радою оскаржуване рішення не приймалось і тому відсутнє в матеріалах справи, як наслідок - неможливо скасувати того, чого не існую в природі. 
21 травня 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Чернілевської Р.В., в якому зазначено, що суд першої інстанції постановив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити його без змін а апеляційну скаргу без задоволення. 
В судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 – адвокат Маліцький М.В. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Чернілевська Р.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу просила залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Апеляційний суд переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
Судом першої інстанції вставнолено наступні обставини.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 29 березня 1997 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №1.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 33, т.1).
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 липня 2007 року, за ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай), розміром 3,78 га та земельну ділянку, площею 3,1052 га, що належали на праві власності спадкодавцю ОСОБА_4 . На підставі даного рішення ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 19, т.1).
Рішенням Погребищенського районного суду від 22 листопада 2011 року за ОСОБА_1 в порядку спадкування визнано право власності на садибу, що знаходиться у с. Спичинці Погребищенського району Вінницької області (а.с.20, т.1). 
22 листопада 2017 року рішенням Погребищенського районного суду, іншому спадкоємцеві за законом ОСОБА_4 визначено додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини (а.с. 21, т. 1).
07 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Погребищенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 .
Постановами Апеляційного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року та 07 червня 2018 року рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 липня 2007 року та 29 листопада 2011 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом відмовлено (а.с. 22-27, т.1). 
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 23 травня 2018 року, рішення Погребищенського районного суду від 22 листопада 2017 року скасовано, та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено (а.с. 28-31, т.1).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що жодних належних доказів, які б вказували та підтверджували поважність причин пропуску ОСОБА_2 строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця протягом більше як 11 років не надано.
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року (а.с. 81-85, т.1), яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 20 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року, визначено ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю 2 місяці з моменту набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 .
Таким чином, даними рішеннями доведено право на спадкування після смерті ОСОБА_4 , як спадкоємця п`ятої черги у ОСОБА_1 та відсутність такого права у ОСОБА_2 .
Частино 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Спірним у даній справі є прийняття Спичинецькою сільською радою Погребищенського району рішення про надання дозволу, а в подальшому і затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 та передачу земельних ділянок у приватну власність.
Так, як слідує із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №137783093, №137784730 від 14 вересня 2018 року (а.с 61,62, т.1) ОСОБА_2 на підставі рішення Спичинецької сільської ради №441 від 29 серпня 2018 року (а.с. 159, т.1) є власником земельних ділянок, площею 0,25 га та 0,29 га, що розташовані в АДРЕСА_1 .
Підставою для прийняття сесією сільської ради рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а в подальшому і затвердження технічної документації із землеустрою стала відповідна заява ОСОБА_2 та додатки до неї, зокрема, копія свідоцтва про шлюб та копія витягу про спадкову справу.
З вищенаведеного випливає, що земельна ділянка ОСОБА_2 надавалась як особі, яка має право спадкувати після смерті ОСОБА_4 .
Водночас як стверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №137785998 від 14 вересня 2018 року (а.с. 63, т.1) власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .
Відповідно до частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Згідно з пп. «а» та «б» ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Передача у власність земельних ділянок проводиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян (ч. 3 п. 1 ст.116 ЗК України).
Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. 
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.7 ст.118 ЗК України).
Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у рішеннях від 11 жовтня 2016 року (справа №806/3787/13-а), від 7 червня 2016 року (справа №820/3507/15) 19 січня 2016 року (справа №824/167/15-а) та Великою Палатою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц.
Вищезазначене свідчать про те, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є лише певним етапом у процесі передачі земельної ділянки у користування, реалізація якого може бути здійснена лише після затвердження розробленої документації із землеустрою, а тому на даному етапі не тягне за собою юридичних наслідків для позивача.
З цих підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога позивача про визнання недійсним та скасування рішення Спичинецької сільської ради № 438 від 17 липня 2018 року про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.
Водночас, для передачі земельної ділянки у власність особи суб`єкт владних повноважень перевіряє підставу набуття права.
13 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Спичинецької сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, площею 0,54 га по АДРЕСА_1 (а.с.13, т.1).
При цьому до заяви додала графічні матеріали, копію паспорта, коду, копію посвідчення інваліда, копію рішення Спичинецької сільської ради від 09.11.19994 року, копію витягу про спадкову справу, копію свідоцтва про шлюб, копію постанови апеляційного суду Вінницької області.
На підставі цих документів 17 липня 2018 року на 52 позачерговій сесії сьомого скликання було прийнято рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення технічної документації (а.с.14-15, т.1).
29 серпня 2018 року Спичинецькою сільською радою було прийнято рішення №441 (а.с. 159, т.1) про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 та передачу земельних ділянок у приватну власність.
Згідно з частиною першою, другою та четвертою статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 вересня 2018 року № 137785998 (а.с.63, т.1 ) доводиться, що право власності на будинок по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 .
Для того, щоб набути право власності на земельну ділянку, перш за все, ця земельна ділянка повинна бути вільною.
Враховуючи, що до передачі спірних земельних ділянок ОСОБА_2 у 2018 році, позивач вже набула право власності на житловий будинок, розташований на зазначеній ділянці, тому спірна земельна ділянка на час передачі її у власність не була вільною, такою передачею земельної ділянки порушене право власності ОСОБА_1 , яке підлягає захисту.
Частиною 1 ст. 155 ЗК України, підставами для визнання акта недійсним визначено невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду нема правових підстав для задоволення позову.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначено у ст. 11 ЦК України. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Пунктом "г" частини третьої статті 152 Земельного кодексу України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Таким чином, враховуючи, що сільською радою не було належним чином перевірено, чи припинене право користування земельною ділянкою ОСОБА_1 станом на час передання спірної земельної ділянки ОСОБА_2 та чи була вільною спірна земельна ділянка на час передачі її у власність і чи мала право ОСОБА_2 звертатись до сільської ради з відповідною заявою, рішення сільської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельних ділянок, площею 0,25 га та 0,29 га в АДРЕСА_1 є незаконним та таким, що має бути скасованим з огляду на невідповідність його закону.
Суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи та надавши належну оцінку наявним у справі дійшов правильного висновку про визнання недійсним та скасуванню рішення Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області №441 від 29 серпня 2018 року про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу в приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, кадастровий номер 0523486400:09:005:0055, площею 0,25 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; та земельної ділянки, кадастровий номер 0523486400:09:005:0056, площею 0,29 га, цільове призначення: для особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції та не дають правові підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Проте суд першої інстанції вирішивши питання про скасування оскаржуваного рішення Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області за №441неправильно зазначив його дату (28.09.2018) прийняття, з огляду на те, що сторони надавали докази і давали пояснення саме стосовно рішення Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 29 серпня 2018 року за №441 (а.с. 98.)
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні із зазначенням правильної дати.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення матеріально-правових вимог залишено без змін, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

постановив:

Апеляційну скаргу  представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Маліцького Миколи Володимировича задовольнити частково.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 січня 2021 року змінити у мотивувальній та резолютивній частинах, а саме в частині дати прийнятого рішення Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області № 441, вказавши, його прийняття 29 серпня 2021 року.
Визнати недійсним та скасувати рішення Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області №441 від 29 серпня 2018 року про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу в приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, кадастровий номер 0523486400:09:005:0055, площею 0,25 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; та земельної ділянки, кадастровий номер 0523486400:09:005:0056, площею 0,29 га, цільове призначення: для особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: В.В. Сопрун

Ю.Б. Войтко