ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 826/8314/15
адміністративне провадження № К/9901/27562/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської  В.  Е.,
суддів: Данилевич  Н.  А., Радишевської  О.  Р.,
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа - виконавча дирекція Луганського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення коштів, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05  серпня 2020  року (головуючий суддя Кармазін  О.  А., судді: Катющенко  В.  П., Скочок  Т.  О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22  жовтня 2020  року (головуючий суддя Костюк  Л.  О., судді: Бужак  Н.  П., Кобаль  М.  І.),
І. Суть спору
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулась до суду з позовом до Національного банку України (далі - НБУ, відповідач), третя особа - виконавча дирекція Луганського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, у якому просила:
- скасувати наказ НБУ від 30  березня 2015  року №  1924-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного економіста сектору внутрішньобанківських операцій відділу організації бухгалтерського обліку управління НБУ в Луганській області;
- зобов`язати НБУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за грудень 2014 року та січень-березень 2015 року обчислену виходячи з середнього заробітку;
- стягнути з НБУ на користь позивачки допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю по листках непрацездатності AГM №  190260 з 03  травня 2014  року по 27  травня 2014  року, АГО №  302079 з 28  травня 2014  року по 12  червня 2014  року, АГМ №  227707 з 13  червня 2014  року по 01  липня 2014  року, АГО №  302183 з 02  липня 2014  року по 14  липня 2014  року, НОМЕР_1 з 10  грудня 2014  року по 19  грудня 2014  року, НОМЕР_2 з 26  лютого 2015  року по 27  березня 2014  року в частині, що виплачується за рахунок роботодавця; 
- зобов`язати НБУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю по листках непрацездатності АГМ №  190260 з 03  травня 2014  року по 27  травня 2014  року, АГО №  302079 з 28  травня 2014  року по 12  червня 2014  року, АГМ №  227707 з 13  червня 2014  року по 01  липня 2014  року, АГО №  302183 з 02  липня 2014  року по 14  липня 2014  року, НОМЕР_1 з 10  грудня 2014  року по 19  грудня 2014  року, НОМЕР_2 з 26  лютого 2015  року по 27  березня 2014  року в частині, що виплачується за рахунок внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних їй сум при звільненні по день фактичного повного розрахунку;
- стягнути з НБУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- допустити негайне виконання рішення в частині стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених п. 2 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що відповідачем протягом червня 2014 - березня 2015 років допущено ряд грубих порушень норм чинного законодавства в сфері трудових відносин, оплати праці та соціального забезпечення, зокрема наказ про звільнення позивачки із займаної посади є незаконним, а в порушення приписів профільного законодавства відповідачем не нарахована та не виплачена ОСОБА_1 заробітна плата за грудень 2014 року та січень-березень 2015 року, не виплачена допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю по листках непрацездатності АГМ №  190260 з 03 квітня 2014  року по 27 травня 2014 року, АГО №  302079 з 28  травня 2014 року по 12  червня 2014 року, АГМ №  227707 з 13 червня 2014 року по 01 липня 2014 року, АГО №  302183 з 02  липня 2014 року по 14 липня 2014 року, НОМЕР_1 з 10  грудня 2014 року по 19  грудня 2014 року, НОМЕР_2 з 26 лютого 2015 року по 27 березня 2014 року.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи.
25  березня 1992  року ОСОБА_1 прийнята на роботу до Луганського обласного управління НБУ на посаду економіста ІІ категорії сектору обліку міжбанківських рахунків, з 16  вересня 2009  року працювала на посаді головного економіста сектору внутрішньобанківських операцій відділу організації бухгалтерського обліку управлінні НБУ в Луганській області.
31 січня 2000  року позивачкою прийнято присягу державного службовця.
04  серпня 2014  року позивачка перемістилась з району проведення антитерористичної операції в м. Білопілля Білопільського району Сумської області, що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Білопільської районної державної адміністрації Сумської області від 07  листопада 2014  року №  5901000115.
Наказом НБУ від 09  вересня 2014  року №  1634-к «Про скорочення вакантних посад у підрозділах Національного банку України» скорочено відповідно до законодавства України всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів НБУ станом на 10  вересня 2014  року. Наказом НБУ від 24  жовтня 2014  року №  1854-к пункт 1 зазначеного наказу доповнено словами «а також ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку».
Згідно із постановою правління НБУ від 20  листопада 2014  року №  736 «Про окремі питання оплати праці працівників управлінь Національного банку України в Донецькій і Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності», у зв`язку з нестабільною ситуацією, що склалася в м. Луганську і спричинила через загрозу життю та здоров`ю працівників неможливість виконувати управлінням НБУ в Луганській області своїх функцій, призупинено з 01  грудня 2014  року виконання управлінням НБУ в Донецькій та Луганській області частини своїх функцій та прийнято рішення про скорочення чисельності працівників управління НБУ в Луганській області на 242 одиниці та затверджено граничну чисельність у кількості 11 одиниць. Також, цією постановою вирішено не здійснювати з 01  грудня 2014  року оплату праці працівникам управління, які не залучаються до роботи.
На виконання вказаної постанови в.о. начальника НБУ в Луганській області видано наказ від 26  листопада 2014  року №  234-к «Про скорочення чисельності працівників управління НБУ в Луганській області» на 242 одиниці. Пунктом 2 цього наказу визначено обов`язок ознайомити працівників управління з наказом про скорочення та попередити про наступне вивільнення до 26  грудня 2014  року за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) у зв`язку із скороченням чисельності працівників (будь-яким можливим засобом зв`язку, зокрема, письмово під розписку особисто, поштовим, телефонним, факсимільним, електронною поштою).
26  листопада 2014  року управлінням НБУ в Луганській області направлено голові профспілкового комітету управління подання №  17-060/3228 про майбутнє вивільнення працівників у зв`язку з скороченням чисельності, а на виконання вимог ст. 49 КЗпП України управлінням направлено повідомлення від 25  грудня 2014  року №  17-058/4123 Луганському міському центру зайнятості у м.  Біловодську Луганської області про заплановане вивільнення працівників.
26  грудня 2014  року ОСОБА_1 попереджено управлінням про наступне вивільнення з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за телефоном, у зв`язку з відсутністю інформації про її місцезнаходження, про що складено акт №  2 про попередження працівників управління НБУ в Луганській області про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням займаної посади, які не мали можливості прибути для ознайомлення з наказом особисто та з якими, можливий лише телефонний зв`язок.
З протоколу засідання профспілкового комітету профспілкової організації управління НБУ в Луганській області від 17  січня 2015  року убачається, що профспілковим комітетом розглянуто подання управління про надання згоди профспілкового комітету на звільнення співробітників управління за скороченням штату.
Згідно із зазначеним протоколом профспілковий комітет повідомив, що не може виконати вимоги законодавства та не має можливості розглянути зазначене подання у зв`язку з відсутністю кворуму.
30  березня 2015  року НБУ прийняв наказ №  1924-К, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи 30  березня 2015  року у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 
Вважаючи такий наказ протиправним, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим адміністративним позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.
Постановою Окружного адміністративного суду м.  Києва від 12 жовтня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25  січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного наказу про звільнення відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, а тому відсутні підстави для його скасування та поновлення позивача на посаді. Також, з огляду на те, що у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території Луганської області не було можливості для виконання своїх функції Управлінням на території Луганської області після закінчення простою з 01  грудня 2014  року, і працівники Управління, які не залучені у відрядження до м.  Києва для виконання частини функцій Управління та центрального апарату НБУ, не виконували свої посадові обов`язки за трудовим договором із дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, суди дійшли висновку щодо відсутності підстав для зобов`язання НБУ нарахувати та виплатити позивачці заробітну плату. Крім того, суди дійшли висновку щодо відсутності  правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення, а також зобов`язання нарахувати та виплатити допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатності.
Постановою Верховного Суду від 28 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м.  Києва від 12  жовтня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25  січня 2016 року скасовано у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо нарахування та виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і направлено справу в цій частині на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м.  Києва.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у вищезазначеній частині, Верховний Суд дійшов висновку про передчасність висновків судів в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за час простою у період з грудня 2014  року по березень 2015  року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22  жовтня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що виплата заробітної плати (простою) за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території можлива лише у разі повернення території під контроль органів державної влади, або переміщення установи в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи, якщо така продовжує функціонувати і її працівники виконують свої обов`язки. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що в умовах відсутності безпосереднього роботодавця позивачки, який залишився на території, неконтрольованій українською владою, а також можливості підтвердження ним фактів про роботу або простій Управління та здійснення позивачкою своїх функціональних обов`язків відповідно до трудового договору, в період проведення на території м. Луганськ антитерористичної операції, у відповідача не було правових підстав для нарахування і виплати позивачці заробітної плати за простій.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 листопада 2020  року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України.
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування своєї позиції позивачка посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28  січня 2020 року у справі №826/8314/15, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, щодо виплати працівнику при звільненні усіх грошових сум від підприємства, установи, організації у день звільнення відповідно до КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №  524/1714/16-a, від 11 червня 2019  року у справі №  524/8023/16-a, від 08  жовтня 2019 року у справі №  524/9217/15.
ОСОБА_1 вважає, що час простою Управління НБУ в Луганській області повністю повинен був бути оплачений позивачці з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого окладу. За весь час простою, що фактично тривав у ОСОБА_1 до дня звільнення, за нею повинен був зберігатися середній заробіток, оскільки остання була позбавлена можливості працювати в іншій установі через той факт, що її трудова книжка знаходилася у відповідача.
Відповідач у своєму відзиві на касаційну скаргу просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Стверджує, що судові рішення Верховного Суду, на які посилається скаржниця, прийняті судом у справах, які не є подібними. Крім того, відповідач наголошує, що законодавство України не визнає простоєм припинення роботи підприємств України на території тимчасово окупованої території з часу початку окупації і до цього часу, а також не встановлює обов`язок для роботодавців щодо здійснення оплати такого простою.
Третьою особою відзив на касаційну скаргу не подано, що не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Згідно з частиною 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 3, 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Статтею 21 КЗпП України закріплено обов`язок власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичної особи виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
За ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України від 24 березня 1995 року №  108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №  108/95-ВР) визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. (ст.  34 КЗпП України).
Згідно з ч. 1-4 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується.
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №  405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» (далі - Указ №  405/2014) уведено в дію вказане рішення Ради національної безпеки і оборони України.
На підставі ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року №  1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон №  1669-VII) періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом №  405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу №  405/2014.
Датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14 квітня 2014  року.
На виконання Закону №  1669-VII розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30  жовтня 2014 року №  1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та від 02 грудня 2015  року №  1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» (далі - розпорядження №  1053-р, 1275-р відповідно) затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, згідно якого до зазначених населених пунктів належить, зокрема, м. Луганськ.
Відповідно до постанови правління НБУ від 23 липня 2014 року №  436 на території Донецької та Луганської областей, починаючи з 24 липня 2014 року, запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи. З метою запобігання загрози життю і здоров`ю працівників та клієнтів банків, Правлінням НБУ прийнято постанову від 06 серпня 2014 року №  466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій», якою призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.
Згідно з визначенннями термінів, наведених у ст. 1 Закону України від 20 березня 2003  року №  638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (далі - Закон №  638-IV), антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.
За приписами ч. 1, 2 ст. 4 Закону №  638-IV організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.
Повноваження інших суб`єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом визначено статтею 6 Закону №  638-IV, згідно якої останні, у межах своєї компетенції здійснюють заходи щодо запобігання, виявлення і припинення терористичних актів та злочинів терористичної спрямованості; розробляють і реалізують попереджувальні, режимні, організаційні, виховні та інші заходи; забезпечують умови проведення антитерористичних операцій на об`єктах, що належать до сфери їх управління; надають відповідним підрозділам під час проведення таких операцій матеріально-технічні та фінансові засоби, засоби транспорту і зв`язку, медичне обладнання і медикаменти, інші засоби, а також інформацію, необхідну для виконання завдань щодо боротьби з тероризмом.
Крім того, за правилами ст. 14 Закону №  638-IV у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.
Перебування в районі проведення антитерористичної операції осіб, які не залучені до її проведення, допускається з дозволу керівника оперативного штабу.
На вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Відповідні фахівці цих підприємств, установ та організацій при проведенні антитерористичної операції можуть у встановленому порядку, за їх згодою, залучатися до виконання окремих доручень.
Процедуру фінансування бюджетних установ, надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям, здійснення соціальних виплат населенню Донецької та Луганської областей визначає Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07  листопада 2014 року №  595 (далі - Порядок №  595).
Відповідно до п. 3 Порядку №  595 заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.
Згідно з п. 4 Порядку №  595 заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов`язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради).
VІІ. Висновки Верховного Суду
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (ч.  1 ст.  341 КАС України).
З урахуванням вказаних вище вимог законодавства убачається, що виплата заробітної плати за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території можлива лише у разі повернення території під контроль органів державної влади, або переміщення установи в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи, якщо така продовжує функціонувати і її працівники виконують свої обов`язки.
Виходячи з наведеного механізму правового регулювання нарахування та виплати винагороди за роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), та гарантовані державою виплати, зокрема щодо оплати праці за час простою, в умовах проведення на території м. Луганськ антитерористичної операції, зазначені виплати можуть бути здійснені в окремих випадках з урахуванням передбачених чинним законодавством умов.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14  травня 2020  року у справі №  812/1536/15.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що у Рішенні Конституційного Суду України від 15  жовтня 2013 року №  8-рп/2013 у справі №  1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Крім того, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зміст поняття «заробітна плата» узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у п. 4 ч. 1 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №  137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим ст.  12 Закону №  108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.
Таким чином, обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), про що йдеться у ст. 94 КЗпП України і ст. 1 Закону №  108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у ст. 12 цього ж Закону.
Як правильно встановлено судами, у спірний період Управління НБУ в Луганській області тимчасово не виконувало покладені на нього функціональні обов`язки, цілі та задачі. Так, Управління НБУ в Луганській області не перереєстровано та не переміщено з м.  Луганська на контрольовану територію, роботу управління не відновлено, а позивачка не виконувала свої посадові обов`язки відповідно до трудового договору, отже передбачені чинним законодавством умови для виплати простою не дотримані. 
Посилання скаржниці на постанови Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №  524/1714/16-a, від 11 червня 2019 року у справі №  524/8023/16-a, від 08  жовтня 2019 року у справі №  524/9217/15-а є необґрунтованими, оскільки правовідносини у цих справах та справі №  826/8314/15 не є подібними. Так, у вказаних судових рішеннях предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі несвоєчасності виплати колишнім роботодавцем матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, що призвело до недоотримання працівником усіх належних йому сум розрахунку при звільненні. Водночас спір у цій справі виник у зв`язку з оплатою простою установ, які знаходяться на тимчасово неконтрольованій території України.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що в умовах відсутності безпосереднього роботодавця позивачки, який залишився на території неконтрольованій української владою, а також можливості підтвердження ним фактів про роботу або простій установи та здійснення ОСОБА_1 своїх функціональних обов`язків відповідно до трудового договору, в період проведення на території м. Луганська антитерористичної операції, у відповідача не було правових підстав для нарахування і виплати позивачці заробітної плати за простій.
Ураховуючи зазначене, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
З урахуванням вище наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Суд також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №  4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.  1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява №  303-A, п. 29).
Відповідно до ст.350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись ст. 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м.  Києва від 05  серпня 2020  року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22  жовтня 2020  року залишити без змін.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                В.  Е.  Мацедонська

Судді                                                                                                    Н.  А.  Данилевич

                                                                                                    О.  Р.  Радишевська