ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/2026/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,     

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року (суддя Момонт Г.М., м. Кропивницький) у справі № 340/2026/20
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області
про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),- 

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати вимоги ГУ ДФС у Кіровоградській області № Ф-141192-52У від 08.11.2018, № Ф-141192-52У від 29.11.2019.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.10.2020 позовні вимоги задоволено.
В обґрунтування вказаного рішення суд першої інстанції зазначив про протиправність нарахування позивачу як фізичній особі-підприємцю до сплати єдиного внеску за 2017, 2018, 2019 роки, оскільки у вказані періоди зобов`язання щодо нарахування та сплати єдиного внеску були виконані його роботодавцем – ПП «Урса-транс».
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Кіровоградській області оскаржило його в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник послався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції не досліджено питання дотримання ОСОБА_1 встановленого КАС України строку звернення до суду. По суті позовних вимог скаржник зазначив, що Звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017, 2018, 2019 роки позивачем не подавались. Разом із цим, за вказані періоди в автоматичному режимі йому було визначено до сплати за вказані періоди загальну суму єдиного внеску у розмірі 29  293,44 грн., що стало підставою для винесення скаржником спірних вимог про сплату боргу (недоїмки). Щодо сплати єдиного внеску за позивача його роботодавцем скаржник зазначив, що питання подвійного оподаткування на сьогодні залишається неврегульованим, у зв`язку з чим останнє має бути вдосконаленим. Враховуючи зазначене, скаржник вказав на правомірність спірних вимог, просив рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Позивач з вимогами апеляційної скарги не погодився. Вказав, що позовна заява містить обставини щодо дотримання ним строку звернення до суду, які скаржником не спростовані. Відповідно, посилання на вказані обставини у апеляційній скарзі є недоречними. По суті спору позивач зазначив, що позиція суду щодо врахування факту сплати єдиного внеску за позивача його роботодавцем, яка узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.12.2019 по справі № К/9901/28514/19, доводами апеляційної скарги  також не спростована. Також, вказав, що питання неподання позивачем звітності з єдиного внеску не є предметом розгляду цієї справи. Враховуючи зазначене, позивач зазначив про протиправність спірних вимог про сплату боргу (недоїмки), необґрунтованість доводів апеляційної скарги, а також про правомірність висновків суду першої інстанції.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 30.03.1995 зареєстрований як фізична особа-підприємець та 17.01.2014 взятий на облік як платник єдиного внеску, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.58-60).
Також, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 16.06.2020 припинив підприємницьку діяльність за власним рішенням (а.с.58-60).
В обліковій картці платника єдиного соціального внеску ОСОБА_1 відображена недоїмка станом на 31.01.2020 у розмірі 29 293,44 грн (а.с.50-52).
Головним управлінням ДФС у Кіровоградській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 р. №Ф-141192-52 У, якою ОСОБА_1 повідомлено, що станом на 07.02.2019 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 15 819,54 грн (а.с.7).
Також, Головним управлінням ДПС у Кіровоградській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29.11.2019 №Ф-141192-52 У, якою ОСОБА_1 повідомлено, що станом на 20.03.2020 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 26 539,26 грн (а.с.8).
Обидві вимоги направлено на примусове виконання. При цьому постановою від 04.03.2019 державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Барахманською А.М. відкрито виконавче провадження №58516085 щодо виконання вимоги №Ф-141192-52 У від 08.11.2018 про стягнення з ОСОБА_1 недоїмки у сумі 15 819,54 грн (а.с.31-32), а постановою від 13.05.2020 державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Дніпро) Соколовою О.В. відкрито виконавче провадження №62031686 щодо виконання вимоги №Ф-141192-52 У від 08.11.2018 про стягнення з ОСОБА_1 недоїмки у сумі 26 539,26 грн (а.с.33).
Таким чином, у порядку примусового виконання з ОСОБА_1 стягується недоїмка з єдиного внеску на загальну суму 42 358,80 грн (15 819,54 грн + 26 539,26 грн), натомість як в інформаційній системі органу доходів і зборів обліковано недоїмку у сумі 29 293,44 грн (а.с.50-52).
Разом із цим, відповідно до записів 40-41 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 03.12.2015 по 06.05.2020 працював на посаді водія в ПП «Урса-транс» (а.с.29), яке сплачувало за нього страхові внески, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с.34-36).
Правомірність формування скаржником вимог від 08.11.2018 р. №Ф-141192-52 У, від 29.11.2019 №Ф-141192-52 У є предметом спору у межах цієї адміністративної справи.
При вирішенні спору колегія суддів виходить з того, що спір полягає у встановленні наявності або відсутності обов`язку особи, яка є найманим працівником, нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як фізичною особою-підприємцем.
Питання нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 (далі – Закон № 2464-VI).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Також, п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абз. 1 п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано, що підтверджено скаржником у апеляційній скарзі.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір якої не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Враховуючи зазначене, Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 2017 року по 2019 рік включно перебував у трудових відносинах із ПП «Урса-транс», яке й сплачувало за нього єдиний соціальний внесок за вказаний період (а.с.34-36).
Отже, у цьому випадку має місце застосування до позивача у 2017, 2018, 2019 роках фактично подвійного оподаткування, оскільки його роботодавцем у вказаному періоді був нарахований та сплачений єдиний соціальний внесок.
З огляду на це, а також наведену вище позицію Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог скаржника про сплату боргу (недоїмки) 
№Ф-141192-52 У 08.11.2018 та №Ф-141192-52 У від 29.11.2019.
Що стосується посилання скаржника на порушення позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає, що, як вірно вказано позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, позовна заява містить обставини, з яких вбачається, що перебіг вказаного строку починає свій перебіг з 18.06.2020, а саме на наступний день після отримання ним спірних вимог від державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Вказані обставини доводами апеляційної скарги не спростовано, доказів отримання позивачем вказаних вимог до 17.06.2020 скаржником не надано.
Матеріали справи містять копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, зі змісту якого вбачається направлення поштового відправлення з трекінгом 2500905021044 (зворотній бік а.с. 49).
Проте, колегія суддів не приймає до уваги вказане повідомлення, оскільки з його змісту не вбачається що саме та на яку адресу було направлено податковим органом, неможливо визначити адресата вказаного поштового відправлення. Також, інформація щодо відправлення з трекінгом 2500905021044 у інформаційній базі сайту Укрпошти відсутня (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html?barcode=2500905021044).
При цьому, колегією суддів враховано позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 20.06.2018 у справі № 820/1186/17, згідно якої належними доказами надіслання рекомендованого листа є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкт поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.
Водночас, матеріали справи містять копії постанов про відкриття виконавчих проваджень ВП № 58516085 від 04.03.2019, ВП № 62031686 від 13.05.2020 із зазначенням про отримання 17.06.2020, що враховуючи дату винесення постанови ВП № 62031686 від 13.05.2020 відповідає обставинам, що викладені у позовній заяві (а.с. 31-33).
Ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі від 30.06.2020 містить твердження про дотримання позивачем строку звернення до суду, яке ані доводами відзиву на позовну заяву, ані доводами апеляційної скарги не спростовано.
Враховуючи зазначене, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у тому, що суд не перевірив питання дотримання позивачем строку звернення до суду. 
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області – залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 340/2026/20 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов