Справа № 352/1995/20 
Провадження № 22-ц/4808/592/21 
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                        Мельник О.В.
з участю представника апелянта Рокетської С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Тисменицького районного суду, ухвалене у складі судді Хоминець М.М. 28 січня 2021 року в м. Івано-Франківську, 
в с т а н о в и в:
В жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 20 серпня 2018 року між банком та  ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. За умовами договору позичальник отримала кредит в розмірі 22 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Договір між сторонами укладено у порядку частини 1 статті 634 ЦК України шляхом приєднання. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 10 вересня 2020 року утворилася заборгованість в розмірі 51 368,71 грн, з яких: 38 780,72 грн - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту, 38 780,72 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 12 587,99 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України; 0,00 грн – нарахована пеня та 0,00 грн – нарахована комісія. 
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 2 102 грн.
Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 28 січня 2021 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що в анкеті-заяві від 20 серпня 2018 року процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначена, а Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи, на які посилається позивач, не можна розцінювати як частину укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі не підписані позичальником, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. 
Не може бути належним доказом погодження сторонами умов щодо сплати процентів за користування кредитними коштами і підписаний відповідачем паспорт споживчого кредитування, оскільки анкета-заява від 20 серпня 2018 року не містить відомостей про те, яку саме картку отримала відповідач, тоді як паспорт споживчого кредитування містить інформацію щодо типу кредитного продукту як «Універсальна», та і «Універсальна Ґолд», що позбавляє суд можливості встановити дійсні обставини справи, перевірити розрахунок заборгованості та дійти обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості. Таким чином відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку 12 587,99 грн заборгованості за простроченими відсотками. 
Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, у тому числі простроченим тілом кредиту, оскільки з наданих позивачем розрахунків заборгованості встановлено, що відповідач повернула банку на 5 838,42 грн більше, ніж отримала, кредитних коштів. Тому заборгованість за тілом кредиту, у тому числі простроченим тілом кредиту, у неї відсутня.
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Вказує, що на підтвердження позовних вимог позивачем було надано копію анкети-заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчила, що підписанням цієї анкети-заяви вона відповідно до статті 634 ЦК України у повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті банку та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого вона отримала шляхом самостійного роздрукування. Відповідач погодилася зі збільшеним строком позовної давності, зазначеним в Умовах та правилах, а також з тим, що зміни до Умов та правил вносяться банком щомісяця в односторонньому порядку, крім випадків, коли внесення змін в односторонньому порядку неможливе. Зі змінами Умов та правил надання банківських послуг вона зобов`язалася ознайомлюватися самостійно на офіційному сайті банку privatbank.ua. Таким чином, відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною, а інша сторона лише приєднується до таких умов. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 11 вересня 2019 року у справі №642/5533/15-ц та від 19 вересня 2019 року у справі №127/7543/17.
Крім того, відповідачем підписано паспорт споживчого кредитування, в якому вона особистим підписом підтвердила ознайомлення з основними умовами кредитування з використанням кредитної картки, такими як тип кредиту, сума кредиту, строк договору та строк кредитування, спосіб та строк надання кредиту, процентна ставка в межах та поза межами пільгового періоду, тип процентної ставки, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача, реальна річна процентна ставка, порядок повернення кредиту, наслідки прострочення виконання чи невиконання зобов`язань за договором. Отже, відповідач при укладенні договору була належним чином ознайомлена з його умовами, прийняла їх, отримала кредитну картку, користувалася кредитними коштами, а тому зобов`язана повернути суму отриманих коштів та сплатити проценти за користування ними.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд помилково, без урахування положень статей 534, 1048, 1054 ЦК України вважав, що внесені відповідачем кошти на погашення заборгованості повинні були спрямовуватися безпосередньо на погашення заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами (тілом кредиту) та безпідставно дійшов висновку про наявність факту погашення боргу. 
З наведених мотивів апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомила.
З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.
Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20 серпня 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. За умовами договору позичальник отримала кредит у розмірі 22 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
В заяві зазначено, що підписанням цієї анкети-заяви ОСОБА_1 відповідно до статті 634 ЦК України у повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», які розміщено на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого вона отримала шляхом самостійного роздрукування (а.с. 14).
До кредитного договору банк додав паспорт споживчого кредиту від 20 серпня 2018 року (а.с. 15-16), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 17) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 18-63).
Позивачем також надано довідку про видані позичальнику кредитні картки за кредитним договором, згідно якої ОСОБА_1 видано кредитну картку № НОМЕР_1 , термін дії якої - до липня 2022 року (а.с. 13); довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, за даними якої кредитний ліміт змінювався і станом на 17 червня 2019 року становив 20 196,70 грн (а.с. 12) та виписку з рахунку позичальника, з якої вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, зокрема знімала готівку, розраховувалася за товари, здійснювала інші операції, в тому числі вносила кошти на погашення кредиту (а.с. 74-84).
Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 10 вересня 2020 року становить 51 368,71 грн, з яких: 38 780,72 грн - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту, 38 780,72 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 12 587,99 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України; 0,00 грн – нарахована пеня та 0,00 грн – нарахована комісія (а.с. 8-11). 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, при укладенні кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 20 серпня 2018 року процентна ставка не зазначена.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення процентів, у тому числі їх розмір та порядок нарахування, позивач, окрім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався також на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті банку, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 20 серпня 2018 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві від 20 серпня 2018 року домовленості сторін про сплату процентів, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 20 серпня 2018 року кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), та, встановивши обставини того, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, дійшов правильного висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 серпня 2018 року шляхом підписання анкети-заяви.
Що стосується посилань апелянта на паспорт споживчого кредиту, доданий ним до позовної заяви, то суд першої інстанції дав такому оцінку і правильно зазначив, що в анкеті-заяві від 20 серпня 2018 року відсутні будь-які умови щодо отримання кредитної картки та її виду, а підписаний  ОСОБА_1  паспорт споживчого кредиту містить інформацію щодо типу кредитного продукту як «Універсальна», так і «Універсальна Голд» (а.с. 15-16), що позбавляє суд можливості встановити дійсні обставини справи, перевірити розрахунок заборгованості та дійти обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості.
Згідно з вимогами процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь банку 12 587,99 грн заборгованості за простроченими відсотками.
Що стосується заборгованості за простроченим тілом кредиту, то слід зазначити, що така є складовою його повної вартості, однак не є сумою, яку фактично отримала в борг позичальник, відтак не підлягає стягненню, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №293/599/19-ц. 
Вищенаведене свідчить про безпідставність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заборгованості по інших її складових частинах, таких як прострочене тіло кредиту, прострочені відсотки, окрім, як заборгованості за тілом кредиту, яка згідно наданого банком розрахунку заборгованості відсутня, адже судом першої інстанції правильно встановлено, що за період з 20 серпня 2018 року по 10 вересня 2020 року відповідач зняла з кредитної картки 210 790,42 грн, а погасила 216 628,84 грн, тобто на 5 838,42 грн більше, ніж зняла кредитних коштів.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення. 
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, в основному зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи та переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями статті 367 ЦПК України, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.
Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Тисменицького районного суду від 28 січня 2021 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року