УХВАЛА

17 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 803/63/16
адміністративне провадження № К/9901/19709/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Губської  О.А.,  Мартинюк Н.М., 
перевіривши касаційну скаргу Волинської обласної прокуратури 
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року 
у справі №803/63/16 
за позовом ОСОБА_1 
до Прокуратури Волинської області 
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за моральної шкоди,
в с т а н о в и в :
Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив, урахуванням заяв про збільшення позовних вимог:
- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Волинської області №1к від 04 січня 2016 року про звільнення з роботи з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Волинської області;
- поновити на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Волинської області з 04 січня 2016 року, як незаконно звільненого;
- зобов`язати прокуратуру Волинської області запропонувати та надати посаду в одному з відділів апарату прокуратури Волинської області;
- зобов`язати прокуратуру Волинської області (правонаступника) нарахувати та виплатити в повному обсязі грошові кошти за час вимушеного прогулу з 04 січня 2016 року до дня поновлення на роботі в розмірі середньомісячного заробітку, з врахуванням надбавок та виплачених премій на посаді прокурора відділу прокуратури області, а також з врахуванням збільшення посадових окладів, виплат за класний чин, вислугу років, та інших передбачених чинним законодавством виплат, які збільшувались в період з 04 січня 2016 року до дня поновлення на роботі;
- зобов`язати прокуратуру Волинської області (правонаступника) нарахувати та виплатити в повному обсязі грошові кошти за невикористані відпустки, матеріальні допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за період з 04 січня 2016 року до дня поновлення на роботі;
- зобов`язати прокуратуру Волинської області (правонаступника) зарахувати до стажу роботи в органах прокуратури період вимушеного прогулу починаючи з 04 січня 2016 року до дня поновлення на роботі;
стягнути з прокуратури Волинської області 50000 грн завданої моральної шкоди.
Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року , залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2016, в задоволені позову до прокуратури Волинської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року постанову Волинського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року,  ухваленим за наслідками розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у справі № 803/63/16 скасовано та прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Волинської області № 1к від 04 січня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Волинської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Волинської області з 04 січня 2016 року. Стягнуто з прокуратури Волинської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 січня 2016 року по 02 березня 2020 року, в сумі 448728 грн 80 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
28 січня 2021 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2020 року у справі № 803/63/16 у частині позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У решті рішення апеляційного суду залишено без змін.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у справі № 803/63/16 скасовано та прийнято нове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зобов`язано Прокуратуру Волинської області нарахувати та виплатити грошові кошти за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 04 січня 2016 року до 01 березня 2020 року в розмірі середньомісячного заробітку, з урахуванням надбавок та виплачених премій на посаді прокурора відділу прокуратури області, а також з урахуванням збільшення посадових окладів, виплат за класний чин, вислугу років та інших передбачених чинним законодавством виплат, які збільшувалися в період з 04 січня 2016 року до 01 березня 2020 року із врахуванням довідок № 18-216 від 18 травня 2016 року, № 21-240 від 02 квітня 2021 року, № 21-239 від 02 квітня 2021 року.
У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою Суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства  України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
В свою чергу, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Положення вказаної правової норми процесуального закону узгоджуються з приписами частини четвертої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
У цій справі, суд першої інстанції під час нового розгляду, врахувавши вимоги частин третьої та четвертої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.
За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Скаржник зазначає, що дана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.
У даному випадку слід зазначити, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
Однак скаржником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 КАС України, Верховний Суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Волинської обласної прокуратури на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року у справі №803/63/16 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Волинської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за моральної шкоди.
Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити заявникові.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова О.А. Губська   Н.М. Мартинюк