Постанова
Іменем України
 
05 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/23143/15-ц
провадження № 61-12276св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року у складі судді: Макаренко І. О.,та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Поливач Л. Д.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк) звернулося з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Позов мотивований тим, що 26 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 047-2008-1643, відповідно якого кредитор зобов`язується надати на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 72 800 дол. США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,45% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 72 800 дол. США, що підтверджується меморіальним ордером № 0472900USD001393 від 26 травня 2008 року та випискою з особового рахунку ОСОБА_1 за 26 травня 2008 року.
 
26 травня 2008 року для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався нести солідарну відповідальність перед банком за порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором.
 
Позивач свої обов`язки згідно умов кредитного договору виконав, натомість ОСОБА_1 систематично не виконує обов`язки за договором, внаслідок чого у неї перед позивачем виникла заборгованість за кредитом. В добровільному порядку погашати заборгованість за кредитним договором відповідачі не бажають, в зв`язку із чим позивач звернувся з позовом про стягнення з них заборгованості за договором в солідарному порядку.
 
Банк просив: 
стягнути солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 61 704,67 дол. США, що станом на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ складає 1 303 613,95 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволено.
 
Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 61 704,67 доларів США, що станом на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ складає 1 303 613, 95 грн.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 72 800 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером № 0472900USD001393 від 26 травня 2008 та випискою з особового рахунку ОСОБА_1 за 26 травня 2008 року. Відповідно до пункту 1.2. Кредитного договору строк кредитування за цим договором становить період: з дати надання кредитором кредиту Позичальнику по 10 травня 2023 включно. Керуючись положеннями кредитного договору 07 березня 2015 року банк направив ОСОБА_1 вимогу дострокового погашення кредиту, яку ОСОБА_1 на момент подання позовної заяви не виконано. 07 березня 2015 року банк, у зв`язку з виникненням заборгованості ОСОБА_1 , звернувся до поручителя з вимогою про виконання зобов`язань ОСОБА_1 відповідно до умов договору поруки. Дана вимога не була виконана і погашення на підставі договору поруки не відбулося. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами належним чином не виконуються зобов`язання за договором кредиту та договором поруки, а тому в суду є всі достатні правові підстави вважати позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволенню. 
 
Суд першої інстанції вказав, що критично оцінює твердження ОСОБА_1 про те, що вона не отримувала коштів від позивача, придбала нерухомість за власні кошти, погашення кредиту не здійснювала, а кошти, які банк у своїй виписці зазначає як погашення кредиту, вона спрямовувала на свій депозитний рахунок відкритий у позивача, оскільки доказів даного твердження суду не подано.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами кредитного договору та факт існування за ним заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх обов`язків по поверненню кредиту, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення на користь позивача, як кредитора, заборгованості з відповідачів, як солідарних боржників.
 
При відхиленні доводів апеляційної скарги про недоведеність факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів від банку після укладення між ними кредитного договору апеляційний суд вказав, що порядок і умови видачі та погашення кредиту визначено розділом 2 кредитного договору № 047-2008-1643 від 26 травня 2008 року. Пунктом 2.1 Кредитного договору передбачено, що зобов`язання кредитора надати кредит виникає з моменту виконання всіх та кожної з наведених умов в пунктах 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3 кредитного договору. Відповідно до пункту 2.1.3 Кредитного договору однією з умов видачі кредиту позичальникові є відкриття позичальником поточного рахунку №  НОМЕР_1 (№ НОМЕР_2 ) у кредитора, код банку (МФО) 322001 для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту. На виконання вказаних положень кредитного договору ОСОБА_1 уклала з Банком Договір банківського обслуговування фізичної особи. На підтвердження фактичного відкриття поточного рахунку ОСОБА_1 поставила свій особистий підпис на заяві-підтвердженні про відкриття поточних рахунків. Згідно пункту 2.3 Кредитного договору видача кредиту за цим договором проводилася на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно умов пункту 2.1.3 даного Договору. З виписки по особовому рахунку за 26 травня 2008 року вбачається, що банком було зараховано на поточний рахунок ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 72 800 дол. США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день перерахування коштів на рахунок становило 353 080 грн. Підтвердженням зарахування відповідної суми коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 є також меморіальний ордер № 0472900USD001393 від 26 травня 2008 року, який є належним доказом зарахування коштів на рахунок позичальника, зважаючи на те, що меморіальний ордер - це розрахунковий документ. Видача кредиту вважається завершеною у момент надходження коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 з рахунку банку № НОМЕР_3 . Тому перерахування банком ОСОБА_1 кредитних коштів на її поточний рахунок, відкритий у банку, відповідає положенням діючого законодавства та підтверджує факт отримання нею після укладення кредитного договору кредитних коштів. Докази, надані позивачем на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів, нею у визначений законом спосіб не спростовані.
 
Аргументи учасників справи,
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані докази та встановили обставини на підставі недопустимих доказів. Суди першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на меморіальний ордер банку як підтвердження факту надання кредиту, не звернули уваги на той факт, що меморіальний ордер від 26 травня 2008 року не містить підпису уповноваженої особи, яка здійснила господарську операцію та відсутній штамп банку, який проставляється під час здійснення такої господарської операції, що в свою чергу підтверджує недійсність цього документу. Якщо оригінал письмовою доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Втім, за відсутності оригіналів документів суд першої та апеляційної інстанції взяв до уваги меморіальний ордер, договір про відкриття рахунку, виписки банку всупереч того, що відповідач ставив їх під сумнів. Суди першої та апеляційної інстанцій також не звернули уваги на те, що у меморіальному ордері не банк є платником, а позичальник, тобто ОСОБА_1 перерахувала сама собі кошти, що фактично спростовує позицію банку про надання кредиту. Виписка з особового рахунку ОСОБА_1 теж є неналежним доказом, бо незрозуміло, яку саме виписку взяли до уваги суди першої та апеляційної інстанцій, оскільки в справі містяться дві різні виписки за змістом. У виписці, яка подавалася разом із матеріалами справи, зазначена інша дата та номер кредитного договору, тобто вона не має ніякого відношення до даної справи. Жодна з виписок не містить відомостей, що банк по «Дебету» перерахував позичальнику кошти у відповідності до договору, а лише за першою дією списав кошти на користь третьої особи, а другою дією зробив боржником відповідачку. Проте виписки не містять відомостей про рух коштів з банку на рахунок відповідачки, що прямо суперечить вимогам пункту 2.3 Кредитного договору. Жодні квитанції на погашення кредиту відсутні. Наявні лише квитанції на поповнення рахунку, а на рахунку № НОМЕР_1 (№ НОМЕР_2 ) були і депозитні кошти, і поточні, що підтверджується квитанціями відповідачки (операція з 07 травня 2012 року по 07 серпня 2012 року). Позивач не надав жодних виписок до заяв на поповнення рахунку, що в свою чергу унеможливлює встановленню дійсних обставин справи. Оскільки первинна бухгалтерська документація не була досліджена судами першої та апеляційної інстанцій, що в свою чергу не дає можливості встановити всі обставини справи, а бухгалтерські документи повинні бути належним чином задокументовані, то відсутність належних та допустимих доказів заборгованості та її розмір є підставою для відмови банку у задоволенні його позову.
 
У грудні 2020 року банк через представника ОСОБА_3 надав письмові пояснення. Письмові пояснення мотивовані тим, що однією з умов видачі кредиту позичальникові є відкриття позичальником поточного рахунку у кредитора для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту. На виконання вказаних положень кредитного договору ОСОБА_1 уклала з банком договір банківського обслуговування фізичної особи. На підтвердження фактичного відкриття поточного рахунку ОСОБА_1 поставила свій особистий підпис на заяві-підтвердженні про відкриття поточних рахунків. Щодо кількості наданих в якості доказів документів оплати по кредиту звертає увагу на те, що умови списання коштів з рахунку клієнта на погашення заборгованості по кредиту визначені кредитним договором. Однак, це не обмежує позичальника вносити кошти на власний рахунок щоденно або раз на три місяці. Тому кількість аркушів платіжних документів без врахування визначених в них сум не може слугувати належним доказом недостатності внесених коштів, як це стверджує представник відповідача. Враховуючи викладене, твердження про відсутність доказів видачі кредиту є безпідставними.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2020 рокувідкрито касаційне провадження у справі.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 11 червня 2020 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу, а саме: суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 26 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 047-2008-1643 (на придбання майна), відповідно до пункту 1.1. якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 72 800,00 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,45 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.
 
Для забезпечення виконання позичальником обов`язків за кредитним договором, 26 травня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
 
Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 26 травня 2015 року заборгованість відповідача за договором становить 61 704,67 доларів США та складається з: 56 460,11 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 4 931,93 долар США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 312,63 доларів США - заборгованість по підвищеним відсоткам/пені.
 
У пункті 5.2.5. кредитного договору сторони погодили, що відповідно до статей 525 та 611 ЦК України у випадку настання будь-якої із зазначених в цьому пункті договору обставин та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове погашення кредиту і неусунення позичальником порушень за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав, на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.
 
На підставі пункту 5.2.5. договору, 07 березня 2015 року банк направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення кредиту, яку ОСОБА_1 отримала, однак її не виконала.
 
07 березня 2015 року банк, у зв`язку із виникненням заборгованості ОСОБА_1 , звернувся до поручителя ОСОБА_2 з вимогою про виконання зобов`язань ОСОБА_1 відповідно до умов договору поруки. Дана вимога не була виконана і погашення на підставі договору поруки не відбулося.
 
Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
 
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
 
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. 
 
Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
 
Суди встановили, що існує заборгованість внаслідок неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх обов`язків по поверненню кредиту. За таких обставин зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що меморіальний ордер та інші докази не підтверджують отримання кредиту, з таких підстав:
згідно пункту 2.3 кредитного договору: видача кредиту за цим договором проводилася на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно умов пункту 2.1.3 даного Договору (т. 1 а. с. 6-15);
відповідно до пункту 2.1.3 кредитного договору однією з умов видачі кредиту позичальникові є відкриття позичальником поточного рахунку у кредитора для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту (т. 1 а. с. 6-15);
ОСОБА_1 уклала з банком договір банківського обслуговування фізичної особи (т. 2. а. с. 236-239);
позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 72 800,00 доларів США;
аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідно до пункту 1.3. кредитного договору № 047-2008-1643 (на придбання майна) цільовим призначенням кредиту визначено придбання однокімнатної квартири в АДРЕСА_1 (т. 1. а. с. 6), ця квартира придбана ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 26 травня 2008 року за 86 665,00 доларів США (т. 1. а. с. 235) та 26 травня 2008 року передана в іпотеку в забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 047-2008-1643 (т. 1. а. с. 227-230).
 
Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги, з урахуванням межкасаційного перегляду, не дають підстави для висновку, що: оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені рішення залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              В. І. Крат
 
                                                                                                        Н. О. Антоненко
 
                                                                                                       М. М. Русинчук