Ухвала 
 
21 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/13256/20
 
провадження № 61-6287ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,                 Черняк Ю. В., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Мозолевською Вікторією Вікторівною, на постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на дії державного виконавця,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління   Міністерства юстиції (м. Київ) Барановського В. Б. (далі - державний виконавець Барановський В. Б.), стягувач - ОСОБА_1 . 
 
Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні у Святошинському районному відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження ВП № 41193555, відкрите на виконання судового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 20 червня 2008 року та до досягнення дитиною повноліття.
 
08 липня 2020 року державним виконавцем Барановським Б. В. боржнику було вручено розрахунок заборгованості за аліментами від 06 червня                 2020 року, в якому донараховано заборгованість за аліментами за 2019 рік у розмірі 246 562,50 грн.
 
Вважав, що розраховуючи розмір заборгованості за аліментами, державним виконавцем було допущено помилку, а саме було враховано до видів його доходів, з яких утримуються аліменти дохід від продажу успадкованої ним у 2018 році квартири АДРЕСА_1 та враховано у розмір заборгованості 1/4 частину від суми отриманого доходу, що є порушенням норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) та Закону України «Про виконавче провадження».
 
Посилаючись на те, що державний виконавець при визначенні розміру аліментів необґрунтовано включив до його доходів 1/4 частину від суми, яка одержана від продажу успадкованого нерухомого майна, ОСОБА_2 просив суд: поновити строк для подання скарги та скасувати складений державним виконавцем Барановським Б. В. розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 06 червня 2020 року, відповідно до якого заборгованість за аліментами визначена у розмірі 1/4 частини доходу від ціни продажу квартири.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року                  у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Визнано неправомірними дії державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)                     Барановського В. Б. щодо включення до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні ВП № 41193555 від 06 червня 2020 року заборгованості боржника ОСОБА_2 у розмірі 246 562,50 грн, що становить 1/4 частину від отриманого ним доходу з продажу квартири, зобов`язавши його виключити вказану суму з розрахунку заборгованості.
 
У квітні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її                             представником - адвокатом Мозолевською В. В., на постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                             від 22 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її                             представником - адвокатом Мозолевською В. В., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Запропоновано заявнику сплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати документ, що підтверджує його сплату. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
У наданий суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду строк заявник направила матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 квітня 2021 року.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду               від 10 березня 2021 року скасувати та залишити в силі ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
 
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2008 року позов                                              ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 20 червня 2008 року та до досягнення дитиною повноліття.
 
На підставі вказаного судового рішення 17 листопада 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист                                     № 2-2306/08 та державним виконавцем відкрито виконавче провадження                  ВП № 41193555.
 
06 червня 2020 року державним виконавцем Барановським В. Б. складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у межах виконавчого провадження ВП № 41193555, до якого включено аліментні зобов`язання боржника ОСОБА_2 у розмірі 246 562,50 грн, що становить 1/4 частину від отриманого ним доходу від продажу квартири АДРЕСА_1 .
 
Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Відповідно до статті 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.
 
Аналіз наведених норм закону, свідчить про те, що законодавець ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», передбачаючи можливість стягнення на користь дитини мінімального рекомендованого розміру аліментів з обох джерел отримання грошових коштів. Аналогічна ситуація відображена також у положеннях ЦК України, який ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», зокрема, у відносинах щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
 
Отже, законодавець гарантував можливість захисту прав та фактичного задоволення інтересів найменш захищених категорій осіб (у тому числі, дітей).
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 затверджено Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб.
 
Зміст положень Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів включає до поняття «заробітку» також і виплати, які не є заробітною платою, зокрема доходи від підприємницької діяльності, кооперативів, тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток», ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин. 
 
У пункті 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів визначено, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів. Отже, Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів не є вичерпним.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня                    2019 року у справі № 760/4569/18-ц (провадження № 61-45100 сво18).
 
Частиною першою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
 
Відповідно до підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України (далі - ПК України) об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого включається зокрема і дохід від операцій з майном, розмір якого визначається відповідно до статті 172 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 172.1 статті 172 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного року протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельні ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначені статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення. Та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковуються. Умова щодо перебування такого майна у власності платника податку понад три роки не розповсюджується на майно, отримане платником у спадщину.
 
Положення пункту 172.1 статті 172 ПК України містить виключення із загального правила, визначеного підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14                ПК України щодо визначення будь-якого доходу отриманого резидентами або нерезидентам від будь-яких видів діяльності на території України, зокрема, доходу, отриманого від продажу рухомого та нерухомого майна, який підлягає оподаткуванню.
 
Отже, доходи боржника, які звільнені від оподаткування, не належать до бази відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника, які підлягають стягненню у виконавчому провадженні.
 
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.                        Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять безумовний приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо). Саме тому лише той дохід, який збільшує майно платника аліментів, якщо тільки він прямо не звільнений від цього Переліком видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, має враховуватись під час визначення розміру аліментів. Натомість, грошовий дохід, який є просто еквівалентом відчуженого платником аліментів майна, не повинен враховуватись під час визначення розміру аліментів.
 
Тлумачення наведених вище норм права дає підстави для висновку, що отримання боржником грошових коштів від продажу нерухомого майна, в обмін на передачу покупцю права власності на зазначене нерухоме майно, не має наслідком отримання доходу платником аліментів, а є грошовим еквівалентом вартості цього майна до його продажу та не є видом заробітку (доходу), з якого стягуються аліментні платежі, у розумінні Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів.
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 січня 2021 року у справі                          № 758/10761/13-ц, відступивши від правового висновку Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду                         від 31 липня 2020 року у справі 234/15413/17 (провадження № 61-1685св20) про те, що дохід від відчуження належного боржникові нерухомого майна, набутого ним до укладення шлюбу та народження дитини, відноситься до Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, а тому на такий дохід може бути здійснено нарахування аліментів у межах виконавчого провадження.
 
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та задовольняючи скаргу                  ОСОБА_2 , апеляційний суд виходив із того, що отримані ним кошти від відчуження нерухомоного майна у розумінні положень статті 81, частини першої статті 195 СК України та пункту 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів не є фактичним заробітком платника аліментів, а є грошовим еквівалентом майна, що належало йому до продажу, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 січня 2021 року у справі № 758/10761/13-ц.
 
Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що районний суд помилково застосував до спірних правовідносин норми права з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі                                            № 760/4569/18-ц, оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними тим, що виникли у справі, яка була предметом апеляційного перегляду, оскільки стосуються правомірності віднесення до доходів отриманих платником процентів від грошових коштів на депозитних рахунках.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Мозолевською Вікторією Вікторівною, на постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на дії державного виконавця відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         Р. А. Лідовець

                                                                                                                      І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк