ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" квітня 2021 р.                                              Справа №5015/3350/12

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді:                                                            Плотніцького Б.Д.,
Суддів:                                                                                          Кордюк Г.Т., 
                                                                                          Кравчук Н.М.,
за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.
розглянувши матеріали апеляційної скарги Прокуратури Львівської області, №05/2-131 вих-20 від 20.02.20 (вх. № ЗАГС 01-05/731/20 від 21.02.2020),
на рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2020 (повний текст складено та підписано 23.01.2020),
у справі №5015/3350/12, суддя Мазовіта А.Б.,
за позовом:   Дрогобицького міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі позивача       Національної академії наук України, м. Київ,
до відповідача 1: Українсько-німецького спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю “Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)”, м. Дрогобич, Львівська область,
до відповідача 2: Фізико-механічного інституту ім. Г.В.Карпенка НАН України, м. Львів,
до відповідача 3: Фонду державного майна України, м. Київ,
до відповідача 4:Фірми “Машінен-унд Боргерете-Фабрік ВІРТ ГмбХ”, м. Еркеленце, Федеративна Республіка Німеччина,
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, м. Львів,
за участі третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю “ІСМ Менеджмент ГмбХ”, Федеративна Республіка Німеччина,
про:   визнання недійсним підпункту 1 пункту 6.1 параграфу 6 засновницького договору Українсько-німецького спільного підприємства у формі ТОВ “Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)”, підписаного 27.04.1992,

за участю представників сторін:
від прокуратури – Яворський Я.Т. (посвідчення №059843 від 09.02.2021);
від позивача –   не з`явився;
від відповідача 1 – не з`явився;
від відповідача 2 – не з`явився;
від відповідача 3 – не з`явився;
від третьої особи на стороні позивача – не з`явився;
від третьої особи на стороні відповідача – не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.01.2020 в задоволенні позовних вимог Дрогобицького міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Національної академії наук України до Українсько-німецького спільного підприємства в формі товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)» та Фізико-механічного інституту ім. Г.В.Карпенка НАН України, про визнання недійсним пункту 9.1 параграфа 9 «Уставний фонд» Статуту Українсько-німецького спільного підприємства у формі ТОВ «Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)» (1992) та п. 9.1 параграфа 9 «Власність Товариства» і п. 10.4.2 параграфа 10 нової редакції Статуту Українсько-німецького спільного підприємства у формі ТОВ «Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)» (2005) в частині майнового внеску Фізико-механічного інституту ім. Г.В.Карпенка НАН України в статутний фонд товариства; зобов`язання Українсько-німецького спільного підприємства у формі ТОВ «Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)» привести п. 9.1 п. 9 Статуту підприємства у відповідність до Постанови Бюро Президії Національної академії наук України № 182 від 10.06.2010 «Про внесення змін до п. 2 постанови Бюро Президії Академії наук Української РСР від 13.05.1992 № 127-Б «Про реорганізацію ДВСКТБ ВМІ ім. Г.В.Карпенка АН України та створення на його основі СП» та чинного законодавства, виклавши його у такій редакції: «Статутний фонд ТОВ «Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)» формується шляхом внесення Фізико-механічним інститутом ім. Г.В. Карпенка АН України в рахунок вкладу у статутний фонд СП права користування майном без зміни форми власності державного майна» - відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням Прокуратура Львівської області оскаржила таке в апеляційному порядку. Апеляційна скарга надійшла на адресу Західного апеляційного господарського суду 10.02.2020.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 25.02.2020 поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокуратури Львівської області, №05/2-131 вих-20 від 20.02.20 (вх. № ЗАГС 01-05/731/20 від 21.02.2020) на рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2020 у справі №5015/3350/12.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржуване рішення незаконне, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції зроблено висновок, що п.п. 1 п.6.1 параграфу 6 установчого договору порушив право власності НАН України на державне майно, передане їй у довічне користування, а тому прокурор в інтересах держави в особі НАН України правомірно звернувся з вимогою визнати таке положення установчого договору недійсним. Однак, як встановлено судом, строк звернення до суду за захистом свого права закінчився.
Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції, що НАН України, погоджуючи пропозицію про створення підприємства у 1992 році, повинна була бути обізнана про наявність установчого договору та його зміст. Більше того, НАН України, згідно п.6 своєї ж постанови, повинна була проконтролювати її виконання, зокрема реєстрацію установчого договору. Тому суд першої інстанції не погодився з твердженням про те, що існування установчого договору та порушення ним прав НАН України дізналася тільки у 2010 році, оскільки матеріали справи свідчать про таку обізнаність, або принаймні про об`єктивну можливість знати про обставини порушення прав ще у 1992 році.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства. 
Крім того, установчий договір від 27.04.1992 був підписаний до прийняття рішення органу управління державним майном НАН України про надання дозволу на вступ ФМІ НАН України до засновників ТзОВ «ІСМ».
Апелянт стверджує, що передчасність Постанови Бюро президії Академії наук Української РСР від 13.05.1992 №127-Б «Про реорганізацію ДВ СКТБ ФМІ ім. Г.В.Карпенка АН України та створення на його основі СП» та невідповідність її вимогам Постанови Президії Верховної Ради Української РСР від 17.01.1991 №627 «Про статус Академії наук України» та Указу Президента України від 20.02.1992 №43 «Про забезпечення діяльності та розвитку Академії наук України» була встановлена лише у ході перевірки, проведеної прокуратурою Шевченківського району м. Києва щодо законності здійснення передачі державного майна, за зверненням директора Фізико-математичного інституту ім. Г.В.Карпенка НАН України.
За результатами перевірки 09.06.2010 внесено протест прокурора щодо скасування п.2 вищевказаної Постанови як такого, що не відповідає вимогам чинного законодавства. НАН України 10.06.2010 задовольнила протест прокурора Шевченківського району м. Києва, внесла зміни до опротестованої постанови та звернулась до Дрогобицької міжрайонної прокуратури про вжиття заходів представницького характеру щодо повернення державного майна.
За результатами перевірки за зверненням НАН України Дрогобицькою міжрайонною прокуратурою 15.09.2010 подано відповідну позовну заяву до Господарського суду Львівської області.
А тому, на переконання апелянта, висновок суду про «обізнаність або об`єктивну можливість знати про обставини порушення прав НАН України ще у 1992 році» не можна вважати таким, що відповідає обставинам справи.
Апелянт вважає, що у даному випадку перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів, а тому висновок суду про пропуск прокурором та позивачем строку позовної давності на звернення з відповідним позовом до суду не відповідає обставинам справи.
Відтак, на думку апелянта, наявні підстави для скасування ухваленого рішення відповідно до ст. 256 ГПК України.

Відповідач 4 – Фірма «Машінен-унд Боргерете-Фабрік ВІРТ Гмбх» у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти апеляційної скарги та зазначає, що твердження скаржника про те, що перебіг строку позовної давності почався з моменту коли позивач отримав результати перевірки, а саме протест прокурора Шевченківського району м. Києва від 09.06.2010, є безпідставним, що і було цілком правильно і з дотриманням норм процесуального і матеріального права встановлено судом першої інстанції.
Відповідач 4 зазначає, що якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.
На переконання відповідача 4, суд першої інстанції вірно встановив, що позивач дізнався про наявність спірного установчого договору та його положень, що визнаються недійсними в цій справі, ще у 1992 році, однак, позовна заява до суду була подана тільки у серпні 2010 року, що свідчить про пропущення строку позовної давності.
Позивач, погоджуючи пропозицію про створення підприємства ще у 1992 році, вже був обізнаний про наявність установчого договору, про його зміст та про перелік майна, яке передавалось до статутного фонду Спільного підприємства.
Отже, винесення протесту прокурором від 09.06.2010 про незаконну передачу майна до статутного фонду відповідача, жодним чином не може розглядатися як початок перебігу строку позовної давності для позивача.
Відповідач 4 вважає, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано та правомірно з дотриманням норм процесуального та матеріального права прийняв рішення, яким відмовив у задоволенні позову. А відтак, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2020 у справі №5015/3350/12 без змін.
В судове засідання 07.04.2021 з`явився прокурор, надав пояснення, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.
Відповідачі та треті особи в судове засідання 07.04.2021 не з`явилися. 
Від відповідача 1 - Українсько-німецького спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)», через канцелярію суду, 06.04.2021 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому останній зазначає про неможливість прибути в судове засідання у зв`язку з запровадженням на території України карантину.
Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 та п.п. 2, 10, 11 ч. 3 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами;
02.04.2020 набрав чинності   Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX, яким   статтю 197 ГПК України   після частини третьої доповнено новою частиною (частиною четвертою) такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному   Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус"   або Державною судовою адміністрацією України".
На реалізацію зазначених положень наказом Державної судової адміністрації України № 196 від 23.04.2020 затверджено "Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза приміщенням суду" яким передбачено, що   учасники судового процесу беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Таким чином, відповідач 1 не був позбавлений права взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду, а також поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, однак останній таким правом не скористався. 
При цьому суд враховує приписи   статті 129 Конституції України,   статті 2 ГПК України   за якими своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом (Позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.06.2020 у справі №910/6968/16). 
Крім того, аналогічні правові позиції викладені Верховним судом у постановах від 11.06.2020 у справі 910/10006/19, 27.05.2020 у справі № 5011-74/9393-2012, 26.05.2020 у справі №912/969/19.
В своїх рішеннях, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі "Шульга проти України", пункт 28, № 16652/04, від 02.12.2010).
Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Європейської конвенції з прав людини (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).
Тобто, саме суд з метою запобігання зловживанням правами, активно забезпечує справедливий баланс використання учасниками процесу своїх прав і обов`язків, що не спростовує принцип змагальності сторін.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 1 був належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що в задоволенні клопотання Українсько-німецького спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)» про відкладення розгляду справи 06.04.2021 слід відмовити.
Відповідно до наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (т.14, а.с.70-76), учасники провадження належним чином повідомлялися про розгляд апеляційної скарги.
Щодо повідомлення відповідача 4 - Фірми “Машінен-унд Боргерете-Фабрік ВІРТ ГмбХ” та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю “ІСМ Менеджмент ГмбХ”, то слід зазначити, що Західний апеляційний господарський суд, відповідно до ухвал суду від 25.02.2020 та 14.09.2020, звертався до Компетентного органу Федеративної Республіки Німеччини       Die Prasidentin Des Oberlandesgerichts Dusseldorf, який знаходиться за адресою: Cecilienallee 3, 40474 Dusseldorf з Проханням про вручення за кордоном судових або позасудових документів, відповідно до Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 року, відповідачу 4: Фірмі “Машінен-унд Боргерете-Фабрік ВІРТ ГмбХ” (Федеративна Республіка Німеччина, 41812, м. Єркеленц, Кельнштрассе, 71-78) та третій особі 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1: Товариству з обмеженою відповідальністю “ІСМ Менеджмент ГмбХ” (Федеративна Республіка Німеччина, 47798, Крефельд, Нордштрассе 30). Однак, зазначені Проханням про вручення за кордоном судових або позасудових документів з додатками були повернуті на адресу Західного апеляційного господарського суду без вручення.
А тому, важливо наголосити, що Західним апеляційним господарським судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення учасників провадження про розгляд апеляційної скарги.
Слід також зазначити, що відповідач 4 – Фірма «Машінен-унд Боргерете-Фабрік ВІРТ Гмбх» скористалася наданим йому правом та надала відзив на апеляційну скаргу, в якому висловила свої заперечення щодо апеляційної скарги.
Відповідно до ч.12 ст. 270 ГПК України    неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
А відтак, з врахуванням того, що учасники провадження належним чином повідомлявся про розгляд апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Справа №5015/3350/12 розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.12.2011 у справі №7/150 у позові відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.04.2012 рішення Господарського суду Львівської області від 12.12.2011   у справі №7/150 залишено без змін.
Постановою Вищого господарського суду України від 25.07.2012 рішення господарського суду Львівської області від 12.12.2011 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.04.2012 у справі №7/150 скасовано, а справу передано на новий розгляд.
Після надходження справи №7/150 на новий розгляд, АСДС присвоєно справі №5015/3350/12.
Під час нового розгляду справи прокурор 18.04.2013 подав суду заяву про зміну предмету позову, у якій просив визнати недійсним підпункт 1 пункту 6.1 параграфу 6 засновницького договору Українсько-німецького спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)».
Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.02.2015 у справі   №5015/3350/12   у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.07.2015 рішення Господарського суду Львівської області від 17.02.2015 у справі №5015/3350/12 залишено без змін.
Постановою Вищого господарського суду України від 21.09.2016 рішення Господарського суду Львівської області від 17.02.2015 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.07.2015 у справі №5015/3350/12 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.01.2020 в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Матеріалами справи встановлено та не заперечуються ніким з учасників процесу такі обставини.
Постановою Бюро Президії Академії Наук Української РСР № 156-Б від 13.04.1984 створено Дослідне виробництво СКТБ Фізико-механічного інституту ім.   Г.В. Карпенка НАН України.
Розпорядженням Президії АН Української РСР № 1296 від 25.09.1989 "Про створення спільного радянсько-західно-німецького підприємства" погоджено пропозицію Фізико-механічного інституту ім. Г.В. Карпенка НАН України про створення на території СССР спільного радянсько-західно-німецького підприємства по розробці, виробництву і продажу шарошечного інструменту з участю Дрогобицького долотного заводу Мінважмашу СССР і Фірми "Вірт".
У квітні 1992 року Фізико-механічний інститут ім. Г.В. Карпенка НАН України, Дрогобицький долотний завод і Фірма "Вірт" підписали договір про створення Спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)" та Статут Спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)".
Згідно із параграфом 6 пункту 6.1 договору статутний фонд спільного підприємства для забезпечення його діяльності становить 2260000,00 ДМ в 226 долях по 10000,00 ДМ. Статутний фонд створюється учасниками шляхом майнових вкладів у формі необмеженої передачі у вільне розпорядження спільного підприємства або шляхом передачі власності спільному підприємству чи шляхом надання послуг наступним чином: (1) Інститут: майновий вклад у формі споруд обладнання і установок, матеріалів, інструментів, вартістю 1060000,00 ДМ; (2) Долотний завод: майновий вклад у формі права безоплатного користування земельною ділянкою, вартістю 100000,00 ДМ, у формі споруд та обладнання, вартістю 400000,00 ДМ; (3) Іноземний учасник: майновий вклад у формі передачі ноу-хау і права користування патентами, вартістю 600000,00 ДМ, та у формі надання послуг по навчанню персоналу спільного підприємства, вартістю 100000,00 ДМ.
Постановою Бюро Президії Академії Наук Української РСР № 127-Б від 13.05.1992 ДВ СКТБ (Дослідне виробництво Спеціального конструкторсько-технологічного бюро) Фізико-механічного інституту ім. Г.В. Карпенка НАН України реорганізовано з ліквідацією статусу юридичної особи та введено до складу інституту (п. 1 постанови); погоджено пропозицію Фізико-механічного інституту ім.   Г.В. Карпенка АН України про внесення в рахунок свого вкладу у статутний фонд СП майна реорганізованого ДВ СКТБ ФМІ ім. Г.В.Карпенка АН України на правах повного господарського відання та із збереженням права власності за АН України (п. 2); установлено Фізико-механічний інститут ім. Г.В.Карпенка АН України вважати правонаступником реорганізованого ДВ СКТБ з усіх фінансових і майнових зобов`язань; директора ФМІ зобов`язано зареєструвати статут СП та подати його Президії АН України разом з договором про створення СП та переліком майна, що передається СП, зазначивши його вартість (п. 4.4); контроль за виконанням цієї постанови покласти на відділення фізико-технічних проблем матеріалознавства АН України (п. 6).
15.05.1992 виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради прийнято рішення № 133 "Про державну реєстрацію українсько-німецького спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)", а 02.06.1992 видано свідоцтво про державну реєстрацію підприємства.
03.01.1997 Фонд державного майна України повідомив Фізико-механічний інститут ім. Г.В.Карпенка, що при створенні українсько-німецького спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)" згідно установчих документів інститутом до статутного фонду спільного підприємства було внесено майно експериментального заводу. Оскільки   Указом Президента України від 20.01.1992 № 43 "Про забезпечення діяльності та розвитку Академії Наук України"   та Статутом Академії Наук України заборонено зміну форми власності майна, що передано державою академії у безстрокове користування, Фонд державного майна України просив пояснити, на якій підставі інститутом зроблено зазначений внесок.
31.03.2010 Фізико-механічний інститут ім. Г.В.Карпенка звернувся до прокуратури Львівської області із заявою, у якій просив проаналізувати Постанову Бюро Президії Академії Наук Української РСР № 127-Б від 13.05.1992 та вирішити питання щодо її законності, зокрема, пункту 2.
09.06.2010 прокурор Шевченківського району м. Києва вніс протест Президенту Національної академії наук України на пункт 2 постанови Бюро Президії АН Української РСР № 127-Б від 13.05.1992.
Постановою Бюро Президії Національної академії наук України № 182 від 10.06.2010 задоволено протест прокурора Шевченківського району м. Києва, внесено зміни до п. 2 постанови Бюро Президії АН Української РСР № 127-Б від 13.05.1992, який викладено у такій редакції: "Погодитися з пропозицією Фізико-механічного інституту ім. Карпенка АН України про внесення в рахунок вкладу інституту у статутний фонд СП права користування майном реорганізованого Дослідного виробництва Спеціального конструкторсько-технологічного бюро ФМІ ім. Г.В.Карпенка АН України без зміни форми власності державного майна".
Посилаючись на те, що при створенні спільного підприємства Фізико-механічний інститут ім. Г.В. Карпенка АН України всупереч вимогам законодавства вніс до статутного фонду не право користування майном, а майновий внесок, прокурор звернувся із позовом у цій справі (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 16.04.2013) про визнання недійсним підпункту 1 пункту 6.1 параграфу 6 засновницького договору Українсько-німецького спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернешнл каттер манюфекчерер ГМБХ "ІСМ".

З огляду на встановлені обставини справи колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 86 Цивільного кодексу УРСР   унормовано, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.
Відповідно до ст. 87-1 Цивільного кодексу УРСР   майно, закріплене за державними, міжколгоспними, державно-колгоспними та іншими державно-кооперативними організаціями, перебуває в оперативному управлінні цих організацій, які здійснюють у межах, встановлених законом, відповідно до цілей їх діяльності, планових завдань і призначення майна, права володіння, користування і розпорядження майном.
Згідно зі   ст. 39 Закону України "Про власність"   майно, що є державною власністю і закріплене за державною установою (організацією), яка перебуває на державному бюджеті, належить їй на праві оперативного управління. Державні установи (організації), що перебувають на державному бюджеті і можуть у випадках, передбачених законодавчими актами Української РСР, здійснювати господарську діяльність, мають право самостійно розпоряджатися доходами від такої діяльності і майном, придбаним за рахунок цих доходів.
Частиною 2   ст. 9 Закону України "Про науково-технічну діяльність"   передбачено, що держава безкоштовно надає Академії Наук України та Українській академії аграрних наук у довічне користування основні та обігові фонди, що використовуються для діяльності, передбаченої їх статутами.
Постановою Президії Верховної Ради Української РСР "Про статус Академії Наук Української РСР" від 17.01.1991 (у редакції чинній на момент укладення установчого договору) визначено, що академія є республіканською самоврядною організацією, яка діє на основі законодавства Української РСР відповідно до Статуту Академії наук УРСР (п. 1); за академією закріплюються всі основні фонди та інше державне майно, що знаходиться в даний час у користуванні її установ та організацій дослідно-виробничої бази. До прийняття законів Української РСР про власність, про роздержавлення майна, а також законодавчих актів, що регулюватимуть відносини у сфері науки, порядок володіння, користування та розпорядження всім майном, закріпленим за академією, визначається виключно Президією АН УРСР (п. 3). Академія наук УРСР самостійно вирішує питання зв`язків і взаємовідносин з усіма органами, організаціями, товариствами, в тому числі і зарубіжними (п. 5). Академія наук УРСР щорічно подає Верховній Раді Української РСР і Раді Міністрів Української РСР звіт про свою діяльність (п. 6).
Відповідно до   Указу Президента України "Про забезпечення діяльності та розвитку Академії наук України" від 20.01.1992 № 43 Академія наук України є вищою науковою установою України зі статусом самоврядної організації (п. 1.); передано Академії наук України у безстрокове користування будинки, устаткування та інше закріплене за нею державне майно на підставі Постанови Президії Верховної Ради УРСР від 17 січня 1991 року "Про статус Академії наук Української РСР" та установлено, що Академія наук України використовує передане їй майно за своїм розсудом у межах, визначених її Статутом, без зміни форми його власності (п. 2).
Пунктом 41 Статуту Академії Наук України від 20.03.1992 (у редакції чинній на момент укладення установчого договору) визначено, що економічну основу діяльності АН України становить загальнодержавна власність на основні та оборотні фонди, інше майно, в тому числі те, що використовується її установами та організаціями, передане державою академії в безстрокове (довічне) користування без зміни форми його власності.
Установи та організації АН України відповідно до чинного законодавства можуть виступати учасниками й засновниками акціонерних та інших господарських товариств і одержувати відповідні доходи від їх діяльності (п. 47 Статуту АН України).
Колегія суддів, на підставі вищенаведених норм законодавства,  вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Інститут фактично розпорядився майном державної форми власності, що є порушенням законодавства, чинного на момент укладення установчого договору, а оспорюваний підпункт 1 пункту 6.1 параграфу 6 установчого договору порушує права НАН України на державне майно, передане їй у довічне користування.
Судом першої інстанції зроблено висновок, що Національна академія наук України, погоджуючи пропозицію про створення спільного підприємства у 1989 році та погоджуючи пропозицію про внесення у статутний фонд спільного підприємства майна, ліквідованого та реорганізованого ДВ СКТБ Фізико-механічного інституту ім. Г.В. Карпенка в рахунок внеску у 1992, була обізнана про наявність установчого договору та його зміст. Також позивач згідно п. 6 своєї ж постанови повинен був проконтролювати її виконання, зокрема, реєстрацію установчого договору. А тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що п.п. 1 п.6.1 параграфу 6 установчого договору порушував права позивача на державне майно, передане йому у довічне користування, а тому прокурор в інтересах держави в особі НАН України правомірно звернувся з вимогою визнати таке положення установчого договору недійсним. Однак, як встановлено судом першої інстанції, строк звернення позивача до суду за захистом свого права закінчився.
Правильність застосування судом першої інстанції норм права щодо позовної давності є предметом апеляційного оскарження у цій справі.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення   статті 267 ЦК України   і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем-1 та відповідачем-4 під час розгляду справи було подано заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності, які обґрунтовуються тим, що установчий договір був підписаний засновниками 27.04.1992 і позивач про цей факт дізнався ще у 1992 році, однак, позовна заява до суду була подана тільки у серпні 2010 року.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у   статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого   статтею 33 ГПК України   (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та   статтею 74 цього Кодексу   (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
За змістом частини першої   статті 261 ЦК України   перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава в особі уповноваженого органу.
Згідно із частинами другою та четвертою   статті 29 ГПК України   у редакції, чинній на час звернення прокурора з відповідним позовом, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів
Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право довідалася або могла довідатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не прокурор.
З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся з цим позовом до суду у серпні 2010 року.
Фізико-механічний інституту ім. Г.В.Карпенка АН України зазначає, що про порушення права НАН України на майно, передане до статутного капіталу спільного підприємства, стало відомо лише після подання Інститутом у жовтні 2008 року заяви про вихід із товариства (спільного підприємства) та відмови товариства повернути в натурі майно, внесене до його статутного фонду.
Прокурор стверджує, що про порушення прав держави йому стало відомо лише у ході перевірки проведеної прокуратурою Шевченківського району м. Києва щодо законності здійснення передачі державного майна, за зверненням директора Фізико-механічного інституту ім. Г.В.Карпенка НАН України в червні 2010 року.
Слід зазначити, що позивач  повинен був проконтролювати виконання Постанови Бюро Президії Академії Наук Української РСР №127-Б від 13 травня 1992 року. А саме після державної реєстрації спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)" (15 травня 1992 року) позивач повинен був отримати від ФМІ ім..Г.В.Карпенка статут спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)", договір про створення та діяльність спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)" та перелік і вартість майна, що передається спільному підприємству.
А тому, на переконання колегії суддів, позивач ще у 1992 році після державної реєстрації спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)" повинен був дізнатися про зміст договору про створення та діяльність спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)".
Згідно із статутом Національної академії наук України (п.п. 1, 10) Національна академія наук України є правонаступницею Академії наук України.
Обставини того, що Постановою Бюро Президії НАН України №182 від 10 червня 2010 року задоволено протест прокурора Шевченківського району м. Києва і внесено зміни до п.2 постанови Бюро Президії АН Української РСР №127-Б від 13 травня 1992 року не спростовує і не заперечує обов`язку Національної академії наук України проконтролювати виконання Постанови Бюро Президії Академії Наук Української РСР №127-Б від 13 травня 1992 року - після державної реєстрації спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)" отримати у директора ФМІ ім. Г.В. Карпенка статут спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)", договір про створення спільного підприємства "Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГМБХ (ІСМ)", а також перелік і вартість майна, що передається СП.
Невідповідність Постанови Бюро Президії Академії Наук Української РСР №127-Б від 13 травня 1992 року вимогам Постанови Президії Верховної Ради Української РСР від 17 січня 1991 року №637 та Указу Президента України від 20 лютого 1992 року №43 не могла встановлюватись лише у ході прокурорської перевірки законності здійснення передачі державного майна, проведеної прокуратурою Шевченківського району м. Києва за зверненням директора Фізико-механічного інституту ім..Г.В. Карпенка НАН України, як про це стверджує прокурор. Адже і Постанова Президії Верховної Ради Української РСР від 17 січня 1991 року №637, і Указ Президента України від 20 лютого 1992 року №43 були офіційно опубліковані й позивач повинен був знати зміст цих актів законодавства, оскільки такі стосуються Академії Наук.
Постанова ж Бюро Президії НАН України №182 від 10 червня 2010 року, якою задоволено протест прокурора Шевченківського району м. Києва і внесено зміни до п.2 постанови Бюро Президії АН Української РСР №127-Б від 13 травня 1992 року, слугувала підставою для звернення НАН України до Дрогобицької міжрайонної прокуратури про вжиття заходів представницького характеру щодо повернення державного майна, як про це вказано в апеляційній скарзі.
Крім того, слід наголосити, що до матеріалів справи долучено лист Фонду державного майна України від 20.12.1996 за вих. №10-27-13664, адресованого директору Фізико-механічного інституту ім. Г.В.Карпенка АН України, ФДМ України, в якому вказувалося на порушення   Указу Президента України від 20.01.1992 №43   при передачі майна у статутний фонд.
Також слід наголосити, що 27.01.1992 Дослідним виробництвом СКТБ Фізико-механічного інституту ім. Г.В. Карпенка АН України було надано Президії АН України річний бухгалтерський звіт за 1991 рік станом на 31.12.1991 з усіма додатками, які відображали його фінансовий стан, наявні основні та оборотні засоби тощо.
З огляду на наведене, Національна академія наук України на момент прийняття рішення про реорганізацію ДВ СКТБ була обізнана про його фінансовий та майновий стан, зокрема, була обізнана про склад та перелік основних засобів. Таким чином, при погодженні пропозиції про внесення в рахунок вкладу у статутний фонд СП майна реорганізованого ДВ СКТБ   Національна академія наук України володіла інформацією, яке саме майно буде передано в статутний фонд СП.
Таким чином, оскільки державі в особі її органів було відомо про порушення її прав щонайменше з моменту звернення прокурора у червні 2010 року з позовом, позовна давність сплинула до звернення прокурора з позовом у цій господарській справі до суду. До того ж прокурор не довів суду того факту, що він не міг дізнатися про порушення інтересів держави в особі НАН України в межах позовної давності, встановленої   статтею 257 ЦК України.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої   статті 267 ЦК України   позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.
При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. У цій справі прокурор та позивач, в інтересах якого подано даний позов, не довів, а суд не встановив обставин, що вказували б на поважність причин пропущення позовної давності.
Відповідно до частини 4   статті 267 ЦК України   сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
З огляду не вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову в позові у зв`язку зі спливом позовної давності.
Доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей   256,   261 ЦК України   не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до   ст.269 ГПК України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до   ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
У відповідності до ч. 1 ст.   73, ч. 1 ст.   74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1   ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на вищенаведене, Західний апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги Прокуратури Львівської області, зміни чи скасування рішення Господарського суду Львівської області      від 13.01.2020      у справі №5015/3350/12. Порушень норм процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування оскаржуваного рішення       суду першої інстанції       у даній справі, судовою колегією не встановлено.
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі   ст. 129 ГПК України   дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області, №05/2-131 вих-20 від 20.02.20 (вх. № ЗАГС 01-05/731/20 від 21.02.2020), залишити без   задоволення.
2. Рішення   Господарського суду Львівської області від 13.01.2020 у справі № 5015/3350/12 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст.   ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 16.04.2021
Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий –суддя                                                                      Плотніцький Б.Д.

Суддя                                                                                          Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                          Кравчук Н.М.