ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/7330/20 пров. № А/857/2215/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Потабенко В.А. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області (далі – ГУ СБУ, відповідач) на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 100000 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 позов було задоволено частково. Стягнуто з ГУ СБУ на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 25000 грн рівно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ СБУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що з урахуванням положень ст.ст.116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та з огляду на виникнення спору щодо компенсації за відпустку УБД після дня звільнення позивача, спірна компенсація не належить до виплат, визначених ст.116 КЗпП України, у зв`язку з чим ГУ СБУ не підлягає відповідальності, яка передбачена ст.117 цього Кодексу. Також суд першої інстанції неправильно встановив дату остаточного розрахунку, помилково пов`язуючи її з датою виплати позивачу компенсації за відпустку УБД. Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду, а саме тримісячний строк звернення, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України. Вважає, що встановлене судом тривале не звернення позивача за захистом порушеного права може бути підставою для більш істотного зменшення розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 у період з 1996 по 30.04.2018 проходив військову службу в органах СБУ на посадах офіцерського складу та йому було видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 02.12.2016.
Наказом СБУ №444-ос від 11.04.2018 ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підставі п.п. «б» п.62 та п.п. «б» п.881 (за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) у запас СБУ.
Наказом начальника ГУ СБУ №242-ОС від 19.04.2018 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу з 30.04.2018.
Станом на день звільнення, згідно займаної посади ОСОБА_1 перебував на фінансовому та речовому забезпеченні у відповідних підрозділах ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, однак, станом на день звільнення ОСОБА_1 не була нарахована, а відтак і не виплачена відповідачем грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із листом від 16.03.2020 до ГУ СБУ, в якому просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення.
Листом №78/2/15/В-91с/11/149 від 01.04.2020 відповідач відмовив ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 у справі №380/3339/20 було визнано протиправною бездіяльність ГУ СБУ щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.04.2018 та зобов`язано ГУ СБУ нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за вказаний період, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.04.2018.
На підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2020, ГУ СБУ виплатило позивачу грошову компенсацію за усі невикористані дні додаткові відпустки як учаснику бойових дій в сумі 24636,54 грн.
Вказані грошові кошти фактично надійшли на картковий рахунок ОСОБА_1 в установі банку «Ощадбанк» 17.08.2020, що підтверджується випискою по рахунку позивача.
Позивач вважаючи, що відповідач несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся в суд із даним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (30.04.2018), вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а тому відповідно до вимог статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25000,00 грн (за час затримки розрахунку при звільненні позивача).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно ст.117 цього Кодексу, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Ці питання врегульовано КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 по справі №806/1899/17, від 31.05.2018 по справі №823/1023/16.
Таким чином, оскільки грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (30.04.2018), вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Тому відповідно до вимог статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Стосовно розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо стягнення такої суми у розмірі 25000 грн, виходячи з наступних міркувань.

Згідно ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 (далі – Постанова №100).
Відповідно до п.2 Постанови №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно п.5 цього Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до наявної у матеріалах справи копії довідки про нараховане і виплачене грошове забезпечення №15/58 від 12.05.2020, розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становив 35731,02 грн (17865,51 грн у квітні 2018 року та 17865,51 грн у березні 2018 року).
Кількість календарних днів за квітень 2018 та березень 2018 становить 61 день.
Таким чином, враховуючи, що днем виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу є 30.04.2018, тобто позивач прослужив перед звільненням повний календарний місяць, відтак його середньоденне грошове забезпечення за два останні місяці служби перед звільненням складає 585,75 грн.
Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 01.05.2018 по 17.08.2020 (включно) становить 840 днів.
Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 492030,00 грн (585,75 грн х 840 днів).
Водночас, надаючи правову оцінку розміру середнього заробітку, який належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності відповідно до ст.117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду, приймаючи постанову від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, погодилася з висновком, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що з одного боку не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16 та вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати :
1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №161/12771/15-ц).
Враховуючи обов`язковість вищевикладених висновків Верховного Суду, колегія суддів застосовує до обставин цієї справи наступні критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України:
1. Позивач звернувся до суду з цим позовом у вересні 2020 року, тобто зі спливом більш ніж двох років після виключенні зі списків особового складу.
2. Відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-XII. Відповідні обов`язки у відповідача виникли лише після набрання законної сили судовим рішенням, а саме рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 по справі №380/3339/20. Добровільне виконання такого судового рішення було здійснено відповідачем 17.08.2020 після винесення вказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду, що не заперечується позивачем. Всього затримка у виплаті недоотриманих сум склала 840 днів (з 01.05.2018 по 17.08.2020).
3. Сума виплаченої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, яку отримав позивач 17.08.2020 (24  636,54 грн) є значно меншою ніж визначена судом сума середнього грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні (492030 грн).
4. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 24645,60 грн, виходячи з наступних розрахунків.
Зокрема, істотність частки складових грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає : 24  636,54 грн (сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки)/492030 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 5,01 %.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 5,01 %, становить: 29,34 грн (середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (585,75 грн) х 5,01 %).
За 840 календарних дні затримки розрахунку при звільненні середній заробіток за цей час затримки розрахунку складає 24645,60 грн (29,34 грн х 840). Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що за таких обставин, у цій справі наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача за ст.117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 13027,95 грн.
Крім того, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України (далі - ПК України)).
Підпунктом 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 ПК України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Згідно п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
При визначенні такого способу захисту порушеного права позивача на своєчасне отримання належних до виплати сум при звільненні, колегія суддів виходить з положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№19336/04) Європейський суд з прав людини вказав, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).
Отже, зважаючи на положення статті 117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції вважає, що найбільш ефективним засобом юридичного захисту порушеного права позивача буде його поновлення у спосіб стягнення на його користь присудженої суми відшкодування з відповідача, а не зобов`язання здійснити нарахування та виплату таких компенсаційних сум.
Колегія суддів звертає увагу, що обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу також посилається на відсутність бюджетних асигнувань у кошторисі.
З цього приводу колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно якої Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме : у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Відхиляючи інші доводи апеляційної скарги, які не стосуються правильності розрахунку розміру відповідальності за прострочення виплат при звільненні позивача, судом апеляційної інстанції враховується пункт 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, у якому Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ГУ СБУ на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 25000 грн рівно, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
У частині судового рішення, що не оскаржується, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ч.2 ст.308 КАС України.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року   по справі №380/7330/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. І. Шинкар