ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року	Львів	Справа № 300/3485/20 пров. № А/857/5927/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Бруновська Н.В.,
суддя                                                     Запотічний І.І.

секретар судового засідання                     Гнатик А.З.

за участю:
представник відповідача                     Бахур Н.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 11 лютого 2021 року (головуючий суддя Чуприна О.В., м.Івано-Франківськ) у справі №300/3485/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (відповідач 1, Головне управління Держгеокадастру в області, Головне управління), Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області (відповідач 2, сільська рада, Микуличинська сільська рада) про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в області №223-УБД від 10.11.2020; зобов`язання повторно розглянути заяву від 09.10.2020 та зобов`язання сільську раду надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства.
В обгрунтування  позовних вимог  позивач покликається на наступне. 
В силу вимог пункту 14 частини 1 статті 12 Закону України  «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,  та на підставі положень статей  116,  118,  121,  122 Земельного кодексу України  позивач, як учасник бойових дій, який брав участь у антитерористичній операції, наділений першочерговим правом на відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. 
На підставі вказаного, та у відповідності до пункту  б  частини 1  статті 121 ЗК України, позивач 09.10.2020 подав до відповідача 1 заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, шляхом безоплатної передачі йому земельних ділянок із земель державної, загальною площею 8,6285 га (кадастровий номер 2611091501:15:001:0001), яка розташована за межами населеного пункту с. Микуличин Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Надвірнянського району. Проте, Головним управлінням Держгеокадастру в області, як зазначає  позивач, протиправно, в порушення норм статті 118, 122 ЗУ України оскаржуваним наказом №223-УБД від 10.11.2020 відмовлено ОСОБА_1 у його клопотанні (заяві) з необґрунтованих підстав, які не відповідають вимогам частини 7  статті 118 ЗК України. За доводами позивача, мотив відмови щодо  розташування земельної ділянки, зазначеної на графічних матеріалах, суперечить раціональному використанню та охороні земель,  місце розташування земельної ділянки не відповідає генеральному плану, оскільки земельна ділянка, зазначена на графічних матеріалах, розташована в зоні садибно-житлової забудови  і  земельна ділянка є громадським пасовищем та перебуває у користуванні громадян для сінокосу та випасання худоби, є такими, що не відповідають дійсному стану справ.
Рішенням  Івано-Франківського окружного  адміністративного суду в задоволені позову відмовлено повністю. 
В обгрунтування своєї позиції щодо відмови в позові суд першої інстанції виходив  з того, що наказом Головного управління від 10.11.2020 за №223-УБД, у межах повноважень та у спосіб передбачений  Конституцією України,  ЗК України, позивачу  надано правомірно-вмотивовану відмову, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.
Не погодившись з рішення  суду  першої інстанції  позивачем подано апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права  апелянт просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким  позовні вимоги задовольнити  повністю.  Мотиви апеляційної скарги  аналогічні викладеним  доводам у  адміністративному позові. 
Апелянт в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.
Представник Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області у судовому заіданні проти вимог апеляційної скарги заперечує, просить у скарги залишити без задоволення.
Микуличинська сільська рада участь повноважного представника у судовому засіданні не забезпечила, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної  скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що така  підлягає задоволенню частково. 
Судом встановлено:
Як доведено матеріалами справи  позивач  є особою, яка має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Позивач 09.10.2020 звернувся до головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області із заявою (клопотанням) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Микуличин Яремчанської міської ради, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності.
Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області наказом від 10.11.2020 за №223-УБД  «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», враховуючи лист Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради від 16.10.2020 за №271-02-01, відмовило ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 8,6285 га (кадастровий номер 2611091501:15:001:0001), яка розташована за межами населеного пункту с. Микуличин Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Надвірнянського району, з підстав (невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів), а саме -    статті 5 Земельного кодексу України  - розташування земельної ділянки, зазначеної на графічних матеріалах, суперечить раціональному використанню та охороні земель; - частини 7  статті 118 Земельного кодексу України  - місце розташування земельної ділянки не відповідає генеральному плану, оскільки земельна ділянка зазначена на графічних матеріалах розташована в зоні садибно-житлової забудови; - статті 37 Закону України  «Про охорону земель»  - земельна ділянка є громадським пасовищем та перебуває в користуванні громадян для сінокосіння та випасання худоби.
Не погодившись із  позицією  відповідача позивач звернувся з позовом в суд за захистом свого порушеного права. 
Дослідивши матеріали  справи  колегія суддів  зазначає наступне. 
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано нормами  Земельного кодексу України 25.10.2001 року № 2768-III,  Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 року № 858-IV,  Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ,  Розпорядження Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 року № 898-р «Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками».
Надаючи оцінку діям суб`єкта владних повноважень, колегія суддів виходить з наступного.
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ  (зі змінами та доповненнями, далі - Закон №3551-ХІІ), визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Матеріали справи свідчать про наявність у позивача статусу учасника бойових дій, що відповідачем не заперечується.
Пунктом 14 частини 1  статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  передбачено, що учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема: щодо першочергового відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.
Наведене свідчить про наявність у позивача права на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.
Поряд із зазначеним, у відповідності до окремого доручення голови Держземагентства України від    01 липня 2014 року № 349/3-14-0.1 щодо забезпечення земельними ділянками учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції, які ще не скористалися правом безкоштовної приватизації землі, зазначені особи мають першочергову можливість отримати у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ведення садівництва, індивідуального дачного будівництва та для ведення особистого селянського господарства.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 року № 898-р «Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками», зобов`язано Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру та обласні державні адміністрації за участю органів місцевого самоврядування визначити протягом місяця на території відповідної області та м. Києва земельні ділянки для відведення учасникам антитерористичної операції та сім`ям загиблих учасників антитерористичної операції та забезпечити розгляд у першочерговому порядку звернень учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо відведення їм земельних ділянок; розміщення на власних офіційних веб-сайтах інформації про місце розташування, цільове призначення та площу земельних ділянок, які можуть бути відведені учасникам антитерористичної операції та сім`ям загиблих учасників антитерористичної операції; надання в десятиденний строк після подання учасниками антитерористичної операції або членами сімей загиблих учасників антитерористичної операції заяв про надання їм земельних ділянок відповідної інформації Державній службі у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції.
Частинами 1, 2, 3  статті 22 Земельного кодексу України  передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Відповідно до частини 1    статті 117 Земельного кодексу України  передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
За правилами частини 6  статті 118 Земельного кодексу України  громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених    статтею 122 цього Кодексу.
До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Частиною 7  статті 118 Земельного кодексу України  визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. 
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абзац 2 частини 7  статті 118 Земельного кодексу України).
Частинами 8 і 9  статті 118 Земельного кодексу України  визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому  статтею 186-1 цього Кодексу.
Зміст коментованих норм Кодексу свідчить, що порядок передачі (приватизації) земельних ділянок у власність громадян шляхом їх одержання із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації (щодо ділянок, які не перебувають у користуванні) регламентовано пунктом  в  частини 3 статті  116, частинами 6 і 7 статті  118  і статті  121 Земельного кодексу України.
В свою чергу, чіткий і виключний перелік обставин, наявність яких дає підстави для відмови у прийняття відповідним органом рішень про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і надання її у власність, визначені частинами 7 і 9  статті 118 Земельного кодексу України.
Рішення відповідного органу, у випадку відмови у наданні дозволу, повинно бути мотивованим.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави суду дійти до висновку, що  ЗК України  визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень  статті 118 ЗК України.
Правовий статус Головного управління Держгеокадастру в області визначено відповідним Положенням, яке затверджене  наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 за №333  (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за № 1391/29521).
Пунктом 8 цього Положення передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.
Рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області.
Судом з`ясовано, що  09.10.2020, подаючи заяву, позивач звертався щодо надання йому  дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність за рахунок (в межах) вже сформованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею  8,6285 га (кадастровий номер 2611091501:15:001:0001), свідченням чого є витяг із публічного Державного земельного кадастру України, долученого позивачем до клопотання.
Головним управлінням на виконання доручення Віці-прем`єр-міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.10.2014 за №37732/0/1-14 та рішення колегії Держземагенства України від 14.10.2014 за №2/1  «Про обов`язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності»  на адресу Микуличинської сільської ради 15.10.2020, для вирішення порушеного позивачем питання, направлено лист №18-9-0.331-5884/0/2-20 із пропозицією надання письмового рішення щодо можливості надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, надаючи долучений позивачем картографічний матеріал із Державного земельного кадастру України.  
Микуличинська сільська рада надала відповідь від 16.10.2020 за №270-02-11 про не погодження передачі земельної ділянки згідно запиту, оскільки така вже більше 20 років перебуває у користуванні жителів с. Микуличин та використовується для сінокосіння і випасання великої рогатої худоби та овець.
При цьому сільською радою повідомлено, що згідно Генерального плану с. Микуличин, земельна ділянка знаходиться на території садибно-житлової забудови.
Вказана відповідь відповідача 2 про результати розгляду запиту відповідача 1, серед іншого, стала підставою для прийняття Головним управлінням Держгеокадастру в області оскаржуваного наказу від 10.11.2020 за №223-УБД  «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки».
Уповноважений органом виконавчої влади за результатами розгляду заяви (клопотання)  позивача від 09.10.2020, у відповідності до частини 7  статті 118  ЗК України,  надано позивачу відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оформлену наказом №223-УБД від 10.11.2020, яка містить певну мотивацію.
Як доведено матеріалами справи, сільська рада наполягає на тому, що сформована земельна ділянка сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 8,6285 га (кадастровий номер 2611091501:15:001:0001) вже більше 20 років перебуває у користуванні жителів с. Микуличин та використовується для сінокосіння і випасання великої рогатої худоби та овець. У суду відсутні підстав ставити під сумнів зміст такої відповіді і як такої обставини про перебування землі у користуванні інших фізичних осіб. 
Системний аналіз коментованих вище норм  ЗК України  свідчить, щоб відповідний орган прийняв одне із рішень (надати дозвіл або надати мотивовану відмову у наданні дозволу), то заявник  зацікавлена особа, повинна дотриматися обов`язкових вимог щодо належного оформлення звернення у формі клопотання. При цьому, обов`язків перелік документів, які повинен подати заявник, визначений частиною 6  статті 118 ЗК України.
Недотримання зацікавленої особи вимог до клопотання не породжує у відповідного органу виникнення обов`язку щодо прийняття позитивного рішення в частині надання дозволу на складання проекту відведення землі, так як орган, що приймає рішення повинен розглянути і вирішити, чи можливо задовольнити заяву громадянина: за конкретним місцем розташування; наявністю чи відсутністю згоди землекористувача, із території якого має місце вилучення і відведення землі; відповідною площею ділянки; за її цільовим призначенням.
Відсутність таких вихідних даних (в тому числі погодження землекористувача, у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) не дозволяє відповідному органу перевірити питання, визначені у частині 7  статті 118 ЗК України, які є обов`язковими для з`ясування.
Поданий відповідачем 2 лист свідчить те, що позивач, звертаючись із заявою до відповідача 1, недотримався вимог частини 6  статті 118 Земельного кодексу України, так як до клопотання не додав погодження землекористувача (землекористувачів) про вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб.
Частиною 5  статті 20 ЗК України  визначено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту (частина 1 статті 17 Закону України  «Про регулювання містобудівної діяльності»).
В розумінні положень частини 6 статті  118, пункту  г  частина 1 статті  121 Земельного кодексу України  присадибна ділянка  відноситься до земель для  будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а землі для  ведення особисто селянського господарства  відносяться до переліку  земель сільськогосподарського призначення  (пункт  а  частина 3  статті 22 Земельного кодексу України).
За приписами статті 38 коментованого Кодексу до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Використання земель житлової та громадської забудови за приписами частини 1  статті 39 ЗК України  здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.
Відтак, як відповідачами так і судом встановлено невідповідність місця розташування об`єкта (землі), дозвіл на відведення якого із призначенням для ведення особистого селянського господарства мав намір отримати позивач, вимогам генерального плану як основній містобудівній документації с. Микуличин, оскільки земельна ділянка загальною площею 8,6285 га (кадастровий номер 2611091501:15:001:0001) розташована в зоні садибної житлової забудови.
Судом першої інстанції стягнуто з  позивача в доход Державного бюджету  України судовий збір за подання адміністративного позову в розмірі  840,80 гривень.  Вирішуючи питання щодо розподілу  судових витрат  суд першої інстанції виходив з того, що  заявлена  позивачем позовна вимога  не пов`язана з порушенням його  прав, як учасника  бойових дій та щодо питань, пов`язаних  з їх  соціальним захистом.
Колегія суддів в цій частині не погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає. 
Відповідно до      статті 131 КАС України     судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Законом України «Про судовий збір»     визначено правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.
За статтями      1,      2     цього      Закону     судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом, і включається до складу судових витрат. Платниками цього платежу є: громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.
Статтею 5 Закону України «Про судовий збір»     передбачені пільги щодо сплати судового збору.
Згідно з пунктом 13 частини першої зазначеної норми від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.    Статус, права, пільги учасників бойових дій встановлені      Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до частини другої    статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього      Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
Судом встановлено, що ОСОБА_1  є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 03 серпня 2017 року, та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Тому, враховуючи характер та зміст спірних правовідносин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що за подання даного позову ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, тому висновок суду першої інстанції про стягнення з позивача в користь Державного бюджету України 840,80 грн. є хибним, а рішення в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню.
Отже, враховуючи результат апеляційного розгляду цієї справи та те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої  статті п`ятої Закону України «Про судовий збір», судові витрати розподілу не підлягають.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що  рішення суду першої інстанції  підлягає скасуванню лише в частині розподілу судом першої інстанції судових витрат; доводи апеляційної скарги позивача в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог не спростовують висновків суду першої інстанції, не мають належного законодавчого обґрунтування    та є безпідставними.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, відтак оскаржуване рішення суду в цій частині відповідно до вимог  статті 317 КАС України  підлягає скасуванню; в решті рішення суду першої інстанції відповідає вимогам  ст. 316 КАС України  та скасуванню не підлягає.
Керуючись ч.3 ст.  243, ст.  308,  310,  315,  316,  317,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського  окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у справі № 300/3485/20 в частині розподілу судових витрат скасувати.
В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у справі № 300/3485/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Повне судове рішення складено 01 червня 2021 року.