Номер провадження: 22-ц/813/3928/21 
Номер справи місцевого суду: 522/15326/19
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.
                               Комлевої О.С.,
за участю:
секретаря                Ющак А.Ю.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Кочман К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних з боржника у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання,
встановив:

06.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних з боржника у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання (а.с.1).
Позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача грошові кошти у загальному розмірі 207 301,73 грн., з яких інфляційні збитки у зв`язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання складають 170 710,35 грн., 3% річних у зв`язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання складають 36 591,38 грн., а також судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів отриманих за договором позики.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних з боржника у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання був задоволений (а.с. 83-85).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі 207 301,73 грн., із яких інфляційні збитки у зв`язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання складають 170 710,35 грн., 3% річних у зв`язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання складають 36 591,38 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 2 073,02 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2020 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с.88-91).

Відзив на апеляційну скаргу учасники справи до суду не подали.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов  ОСОБА_3  про стягнення інфляційних витрат та 3% річних з боржника у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання суд першої інстанції виходив із того, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Із матеріалів справи вбачається, що  рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.06.2011 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.11.2012 року, по справі 32-4646/11 було частково задоволено позов ОСОБА_1 і стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25.02.2008 року у розмірі 135 535,90 грн. (а.с. 8, 255).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2019 року видано дублікат виконавчого листа та поновлено строк до виконання виконавчого листа по справі №2-4646/11 про стягнення з ОСОБА_2 135 535,90 грн. (а.с. 18).

Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Так, розглядаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що відповідно до вимог ч.1,2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
07.02. 2018 р. Верховний Суду у постанові № 910/11249/17 зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.
Більше того, 26.04.2017 р. Верховний суд України, розглядаючи справу № 3-1522гс16 досліджував питання стягнення 3% річних та індексу інфляції, а також застосування строків позовної давності у такого роду спорах. За змістом положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. 
Відповідно до наведеної норми   матеріального права боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.
З цих підстав колегія суддів зазначає, що проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому суд правильно вказав, що 08.11.2019 р. Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі № 127/15672/16-ц визначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Також суд дійшов правильного висновку про те, що розрахунки які зроблені представником позивача у позовній заяві , щодо розміру інфляційних витрат і 3% річних за три роки, які передували поданню позову, згідно яких інфляційні витрати складають 170 710,35 грн., а 3% річних за вказаний період – 25 591,38 грн., вважаються судом належними та допустимими доказами, а тому сума компенсаційних витрат є доведеною.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.06.2011 року, залишеного без змін рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.11.2012 року, яким було частково задоволено позов ОСОБА_1 і стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25.02.2008 року у розмірі 135 535,90 грн., не виконано.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що судове рішення має бути справедливим, рівно як те, що суд має дотримуватись принципу справедливості розгляду справи, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), то колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не допустив порушень зазначених принципів при розгляді даної справи і надав її учасникам право вільно і без всякого примусу надати свої пояснення по справі, в обґрунтування позовних вимог і заперечень проти них.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 26.04.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда

               Л.А. Гірняк

О.С. Комлева