ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року	Львів	Справа № 300/3550/20 пров. № А/857/8566/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Улицький В.З., Шавель Р.М.,
за участю секретаря                    Мельничук Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 15 березня 2021 року (ухвалене головуючим – суддею Чуприна О.В. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/3550/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення,

                                                           ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ІФ11534/1669/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 05.11.2020.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відповідач протиправно, недотримуючись Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю і Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення виніс постанову про накладення штрафу за №ІФ11534/1669/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 05.11.2020, якою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 300000, 00 грн за допуск до роботи без укладання трудових договорів шістьох працівників. Оскаржувана постанова прийнята контролюючим органом за порушення вимог частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України). В той же час, за результатом розгляду складеного Управлінням протоколу про адміністративне правопорушення №11534/1669/АВ/П/ПТ від 02.10.2020 Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області прийняв 23.11.2020 постанову у справі № 345/3562/20, якою визнав ОСОБА_1 винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 41 Кодексу України про адміністративну відповідальність (надалі по тексту також – КУпАП) та наклав на позивача адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500, 00 грн. Таким чином, позивач вважає, що постановами №ІФ11534/1669/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 05.11.2020 та від 23.11.2020 у справі №345/3562/20 її вдруге притягнуто до того самого виду відповідальності та за те саме правопорушення, що суперечить статті 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме порушення. Крім вказаного, за доводами ФОП ОСОБА_1 , контролюючий орган не повідомляв її про точний час розгляду справи, за наслідками якої прийнято оскаржувану постанову, чим не надав можливості позивачу здійснити необхідні дії та подати відповідні документи для свого захисту.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що процедура повідомлення про розгляд справи відповідачем не порушена, позивач не був обмежений чи позбавлений можливості реалізувати право на участь у розгляді справи про накладення штрафу відповідно до статті 265 КЗпП України за порушення законодавства про працю, встановлених при інспекційному відвідуванні 02.10.2020, по якому складено акт від 02.10.2020.
Крім цього суд першої інстанції зазначив, що при прийнятті оскаржуваної постанов Управління Держпраці в Івано-Франківській області не порушило вимоги частини 1 статті 61 Конституції України, оскільки постанова №ІФ11534/1669/АВ/П/ПТ/ТД-ФС була прийнята 05.11.2020, тобто швидше ніж Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області ухвалив рішення у справі №345/3562/20/20, що мало місце 23.11.2020. Отже, саме ухвалення постанови Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області 23.11.2020, якою визнано винуватою позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КупАП), можна трактувати, як повторне притягнення до одного виду відповідальності за те саме правопорушення. 
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що вона не може бути притягнута до відповідальності з використання праці осіб без оформлення трудового договору, як на підставі ст. 265 КЗпП України, так і за ст. 41 КУпАП, оскільки притягнення позивача двічі за одне й те саме правопорушення порушує гарантії встановленні ст. 61 Конституції України.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
15.06.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника про перенесення розгляду справи, оскільки він здійснюватиме представництво інтересів відповідача в Івано-франківському окружному адміністративному суді  у справі № 300/1620/21.
За результатами розгляду вказаного клопотання колегія суддів ухвалила його відхилити, оскільки відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача (його представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено.
Крім цього колегія суддів зазначає, що учасники справи мають право на участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, однак вказаним правом відповідач не скористався.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції — скасувати, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що Інспекторами праці в період з 24.09.2020 по 07.10.2020, на підставі направлення Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 24.09.2020 за №6117 та наказу контролюючого орану №1020-Д від 24.09.2020, проведено інспекційне відвідування у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с. 41, 42).
За наслідками такого відвідування посадовими особами відповідача 02.10.2020 складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю за №ІФ11534/1669/АВ (надалі по тексту також – акт інспекційного відвідування №ІФ11534/1669/АВ від 02.10.2020, Акт, акт інспекційного відвідування, акт №ІФ11534/1669/АВ від 02.10.2020). 
Коментованим Актом (а.с. 43-46) встановлено порушення частини 3 статті 24КЗпП України.
На підставі акта інспекційного відвідування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 контролюючим органом винесено припис про усунення виявлених порушень від 02.10.2020 за №ІФ11534/1669/АВ/П (а.с. 60-62), згідно якого підприємцю надано строк для усунення виявлених порушень до 15.10.2020.
Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ІФ11534/1669/АВ від 02.10.2020 та припис №ІФ11534/1669/АВ/П від 02.10.2020 позивач підписала 02.10.2020 без зауважень (а.с. 45, зворотній бік а.с. 61).
Також 02.10.2020 інспектором праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області складено протокол про адміністративне правопорушення №ІФ11534/1669/АВ/П/ПТ, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, який позивач отримала 02.10.2020 (а.с.63-64).
Управління Держпраці в Івано-Франківській області листом №16-07/15-10/6349 направив 05.10.2020 справу про адміністративне правопорушення відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області (а.с.65).
Поряд з вказаним, 08.10.2020 контролюючим органом повідомило фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 про отримання 05.10.2020 уповноваженою посадовою особою Управління Держпраці в області акт інспекційного відвідування №ІФ11534/1669/АВ від 02.10.2020, а також про те, що справа про накладення штрафу розглядатиметься у 45-ти денний строк з дня, який настає за днем одержання уповноваженою особою документів. Таке повідомлення скерований позивачу рекомендованим листом, свідченням чого є копія квитанції про оплату послуг поштового зв`язку за допомогою національного поштового оператора АТ «Укрпошта» №7601867069169 від 08.10.2020 (а.с.66, 67).
За даними роздрукованих відомостей із розділу «трекінг» (відстеження) офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» поштове відправлення за номером 7601867069169 вручено адресату особисто отримувачем 17.10.2020 (а.с.68).
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 направила на адресу відповідача відповідь на припис від 16.10.2020, який контролюючий орган отримав 19.10.2020, в якій повідомила, що станом на 16.10.2020 жодного працівника по трудовому договору не приймала, оскільки закриває підприємницьку діяльність (а.с.69).
По наслідках розгляду справи про накладення штрафу, на підставі акта інспекційного відвідування №ІФ11534/1669/АВ від 02.10.2020 за порушення позивачем законодавства про працю та зайнятість населення за частиною 3 статті 24 КЗпП України, відповідачем 05.11.2020 прийнято оскаржувану постанову за №ІФ11534/1669/АВ/П/ПТ/ТД-ФС про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 в розмірі 300 000,00 гривень (а.с.70).
Позивач вважаючи оскаржувану постанову протиправною, звернулася до суд з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Частиною 1 ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Визначення трудового договору міститься у ст. 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною 2 ст. 265 КЗпП України визначено перелік порушень законодавства про працю, за які юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу.
Відповідно до абзацу 1 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Так, основними доводами апелянта, що в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції щодо протиправності прийняття відповідачем постанови про накладення штрафу є подвійне притягнений оскаржуваною постановою до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме порушення та не повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу та її розгляд без участі представника суб`єкта господарювання.
Колегія суддів вважає за потрібне вказати, що Об`єднана палата Верховного Суду під час розгляду справи № 260/1743/19 за схожих правовідносин у постанові від 22.12.2020 дійшла висновку, що в умовах одночасного застосування санкцій до фізичної особи - підприємця за статтею 265 КЗпП України та статтею 41 КУпАП, має місце подвійне застосування щодо однієї і тієї ж особи двох штрафних каральних заходів. Це є не лише непропорційним та надмірним обтяженням щодо такої особи, але й ставить у нерівне правове становище при вчиненні аналогічного правопорушення у діяльності юридичної особи та фізичної особи-підприємця не на користь останнього.
Розмежування статусу фізичної особи та фізичної особи - підприємця не зумовлює можливостей відходу від цих висновків, оскільки в обидвох випадках каральна мета відповідальності реалізується щодо єдиного суб`єкта права - фізичної особи, яка з метою законного здійснення господарської діяльності отримує додатковий правовий статус. Оскільки правовий статус підприємця фізична особа з повною цивільною дієздатністю набуває в порядку реалізації свого права на здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (згідно з частиною першою статті 42 Конституції України та частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 128 Господарського кодексу України).
Отже, фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною першою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення.
Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 22.12.2020 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого:
- штрафи, передбаченні статтею 265 Кодексу законів про працю України, є заходами фінансової відповідальності, а тому підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає;
- фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу «non bis in idem» як складового елементу принципу верховенства права.
Апеляційний суд встановив те, що позивач притягнений до адміністративної відповідальності постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.11.2020 у справі № 345/3562/20, за частиною 1 статті 41 КУпАП. 
Отже, позивач як фізична особа - підприємець, який використовує найману працю, не може бути одночасно притягнутий до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною першою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення.
Водночас, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки оскаржувана постанова прийнята 05.11.2020 року, тобто швидше ніж Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області суд ухвалив рішення у справі 345/3562/20, тому повторним притягненням до одного виду відповідальності за те саме правопорушення можна вважати ухвалення постанови Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області від 23.11.2020.
Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Цією конституційною нормою встановлено заборону саме «подвійного», а не «повторного» притягнення до відповідальності. Застосування зазначеного конституційного положення не залежить від того, за яким рішенням особу було притягнуто до відповідальності раніше.
Підхід, застосований відповідачем, в контексті обставин цієї справи, призвів до того, що позивача фактично притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу за одне й те саме порушення двічі. Такий результат правозастосування, не зважаючи на причини його виникнення, не узгоджується з цілями ст. 61 Конституції України.
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 19.03.2021 у справі № 300/195/20.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача, що вона притягнута до відповідальності у вигляді штрафу за одне й те саме порушення двічі.
Аналіз інших аргументів апеляційної скарги апеляційний суд вважає недоцільним, оскільки вони не впливають на результат апеляційного розгляду.
Відтак враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що наявні підстави для визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ІФ11534/1669/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 05.11.2020.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційні скарги слід задовольнити і рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вказане вище, витрати понесені позивачем під час розгляду справи, а саме судовий збір сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають стягненню за рахунок відповідачів.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3000 грн 00 коп. (заява на переказ готівки № 53033786 від 03.12.2020) та за подання апеляційної скарги у розмірі 4500 грн 00 коп. (квитанція № 36210253-1 від 14.04.2021) (а.с. 1. 87).

З урахуванням тієї обставини, що судом апеляційної інстанції було скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове про задоволення адміністративного позову, колегія суддів дійшла висновку, що судові витрати необхідно присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 7500 грн.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 15 березня 2021 року у справі № 300/3550/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці в Івано-Франківській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ІФ11534/1669/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 05 листопада 2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління Держпраці в Івано-Франківській області (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 67, код ЄДРПОУ - 39784625) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 коп. понесених судових витрат у вигляді судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 22 червня 2021 року