ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4714/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування   податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати протиправними та скасувати:
-          податкові повідомлення-рішення від 07.05.2019 №№0004831303, 0004801303, 0004811303;
-          вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-0004781303 від 07.05.2019;
-          рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 07.05.2019 №0004791303;
-          рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання за невстановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 07.05.2019 №0004821303.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач при здійсненні операцій з купівлі-продажу нерухомого майна виступав як фізична особа без статусу підприємця та сплатив податок на доходи фізичних осіб за ставкою 5%, а тому у нього не виникло обов`язку зі сплати податку на доходи фізичних осіб за ставкою, встановленою для фізичних осіб-підприємців, податку на додану вартість та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також подання відповідної податкової звітності за 2011-2013 роки. При цьому позивач зауважує, що здійснення підприємницької діяльності є правом, а не обов`язком фізичної особи, а органи державної податкової служби не вправі визнавати осіб суб`єктами підприємництва без відповідного волевиявлення, покладаючи таким чином додаткове податкове навантаження та обов`язки з подання звітності. Також позивач посилається на порушення відповідачем порядку проведення перевірки, оскільки наказ про призначення перевірки від 13.02.2019 №281 не був вручений йому до початку проведення перевірки, що є підставою для висновку про протиправність проведення перевірки. Крім того, позивач зауважив, що протиправність дій контролюючого органу щодо проведення перевірки також підтверджується тим, що така перевірка була проведена поза межами строків, визначених статтею 102 Податкового кодексу України.
Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що в ході перевірки було встановлено, що позивач здійснює діяльність з будівництва та реалізації квартир у багатоповерхових житлових будинках, яка спрямована на досягнення економічних та соціальних результатів та яка здійснюється з метою отримання прибутку, що за своєю суттю є підприємництвом. Оскільки позивач не зареєстрований як фізична особа-підприємець, він не подавав декларації про майновий стан і доходи за 2011-2013 роки, звітність з єдиного соціального внеску та не здійснював сплату податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску та військового збору у розмірах, передбачених до сплати фізичною особою-підприємцем, чим порушив вимоги податкового законодавства. Відповідач також наголосив на тому, що посадовими особами Головного управління ДПС у Київській області було дотримано порядок призначення та проведення відповідної перевірки та не допущено жодних процедурних порушень, оскільки копія наказу від 13.02.2019 про проведення перевірки з 21.02.2019 була направлена на адресу позивача 13.02.2019, тобто до її початку, що відповідно до положень статті 79 Податкового кодексу України є достатньою передумовою для проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт вказує, що у розумінні Податкового кодексу України систематична діяльність фізичної особи, яка провадить операції з продажу (реалізації), у тому числі об`єктів нерухомості, підлягає державній реєстрації згідно з Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», при цьому доходи, отримані фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності оподатковуються відповідно до норм ст.177 Податкового кодексу України. Вказує на пропуск позивачем строк звернення до суду з адміністративним позовом.
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку письмового провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідачем подано клопотання про розгляд справи з викликом сторін, однак, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на всій території України, з огляду на достатність наявних в матеріалах справи доказів, враховуючи, що дана справа належить до справ незначної складності, а участь сторін під час апеляційного розгляду справи не є обов`язковою, з огляду на положення п.3 ч.1 ст.311 КАС України, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду справи у відкритому судовому засіданні.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13.02.2019 Головним управлінням ДФС у Київській області було прийнято наказ №281, яким встановлено провести документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з 21.02.2019, тривалістю 5 робочих днів (т.1, а.с.20).
На підставі вказаного наказу у період з 21.02.2019 по 27.02.2019 посадовими особами Головного управління ДФС у Київській області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів при отриманні доходу від здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом та продажем нерухомого майна за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, за результатом якої було складено акт від 06.03.2019 №172/10-36-13-03/ НОМЕР_1 (т.1, а.с.24-47).
У вказаному акті зазначено, що відповідно до наданої інформації Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, яка наведена у листі від 28.11.2018 №10/10-66/2811/02, фізична особа ОСОБА_1 є замовником будівництва багатоквартирних житлових будинків та зблокованих індивідуальних житлових будинків, на підставі декларацій про готовність та експлуатацію об`єктів, які належить до ІІІ категорії складності, виданих Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області в м.Ірпінь та смт.Ворзель Київської області за наступними адресами:
-           АДРЕСА_1 (декларація №КС14312169205);
-           АДРЕСА_3 (декларація №КС14312100443);
-           АДРЕСА_2 (декларація №КС14311017290).
Перевіркою встановлено, що позивач набув у власність об`єкти нерухомого майна шляхом їх будівництва, замовником якого він безпосередньо виступає, після введення об`єктів нерухомості в експлуатацію на підставі внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державними реєстраторами та приватними нотаріусами.
Згідно наявних декларацій про готовність об`єктів до експлуатації, генеральними підрядниками будівництва є ТОВ «Будівельна компанія Профрембуд» та ТОВ «Стройбудторг».
У подальшому позивач реалізовувались об`єкти нерухомого майна на підставі договорів купівлі-продажу, які посвідчувались нотаріально.
Посадові особи контролюючого органу зазначили, що згідно інформації, розміщеної в мережі Internet на офіційному веб-сайті компанії забудовника Linevich Group ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), багатоквартирні житлові будинки в м.Ірпінь належать до ЖК «Полтавський двір».
Згідно інформації, наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно земельна ділянка в АДРЕСА_3 , на якій відбулось будівництво ЖК «Полтавський двір» належала позивачу на підставі прав власності.
Згідно з відомостями, які містяться в центральній базі даних державного реєстру фізичних осіб ДФС України за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 отримано дохід від реалізації нерухомого майна за ознакою доходу « 104» - частина доходів від операції з продажу (обміну) об`єктів нерухомого всього у сумі 18  288  688,00 грн, у тому числі за 2011 рік - 230  000,00 грн, за 2012 рік - 13  635  251,00 грн та за 2013 рік - 4  423  437,00 грн.
Відповідно до інформації, яка міститься в інтегрованих картках ІС «Податковий блок», встановлено, що фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від продажу об`єктів нерухомого майна фізичними особами - покупцями до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу відповідно до пункту 172.5 статті 172 Податкового кодексу України не сплачувались.
Контролюючий орган в акті перевірки зазначив, що відповідно до наявної податкової інформації фізична особа-платник податків ОСОБА_1 здійснював продаж даних об`єктів, замовником будівництва яких він виступав, що, на переконання контролюючого органу, підтверджує, що діяльність позивача спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання доходу.
Відповідач зауважив, що систематичний продаж фізичними особами нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку є підприємницькою діяльністю, та підтверджує, що діяльність фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з будівництва та реалізації квартир у багатоповерхових житлових будинках спрямована на досягнення економічних та соціальних результатів та здійснюється з метою одержання прибутку, а тому є підприємницькою, а суб`єкт підприємництва - підприємцем.
В акті перевірки зазначено, що перевіркою правильності визначення загального оподаткованого доходу, отриманого позивачем від провадження підприємницької діяльності у 2011-2013 роках встановлено його заниження всього у сумі 18  288  688,00 грн, у т.ч. за 2011 рік - 230  000,00 грн, за 2012 рік - 13  635  251,00 грн та за 2013 рік - 4  423  437,00 грн.
Посадові особи контролюючого органу зазначили, що з метою отримання інформації та її документального підтвердження щодо отримання доходу від продажу об`єктів нерухомого майна та понесених для його отримання витрат фізичній особі - платнику податків ОСОБА_1 направлено письмовий запит від 22.02.2019 №4803/К/10-36-13-03. Станом на дату складання акта будь-які документи для проведення перевірки від позивача не надходили.
Перевіркою правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб за 2011-2013 роки, що підлягає сплаті до бюджету фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 , встановленого його заниження всього у сумі 3  101  490,56 грн, у т.ч. за 2011 рік -36  841,00 грн, за 2012 рік - 2  315  417,47 грн та за 2013 рік - 749  231,49 грн, чим порушено вимоги п.177.1, 177.2 ст.177 Податкового кодексу України.
В акті перевірки вказано, що за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки встановлено заниження загального оподатковуваного доходу, що призвело до не нарахування та не сплати єдиного соціального внеску.
Так, позивачем занижено єдиний соціальний внесок за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 в розмірі 221  561,95 грн, у т.ч. за 2011 рік - 62  218,17 грн, за 2012 рік - 77  731,15 грн та за 2013 рік - 81  612,63 грн.
На підставі викладеного в акті перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем таких вимог чинного законодавства:
-          підпункту 49.18.5 пункту 49.18 статті 49, пункту 177.5 статті 177 Податкового кодексу України, в частині неподання декларацій про майновий стан і доходи за 2011-2013 роки;
-          пункту 44.1 статті 44, пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, в частині ненадання позивачем книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність;
-          пунктів 177.1-177.2 статті 177 Податкового кодексу України в частині заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб за 2011-2013 роки, що підлягає сплаті до бюджету всього у сумі 3  101  490,56 грн, у т.ч. за 2011 року - 36  841,60 грн, за 2012 року - 2  315  417,47 грн, за 2013 року - 749  231,49 грн;
-          пункти 2, 9 та 11 Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 №435, в частині не подання позивачем звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2011-2013 роки;
-          абзацу 1 пункту 2 частини першої статті 7, пункту 11 статі 8, частини другої статті 9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині не нарахування, не обчислення та не сплати єдиного внеску всього на загальну суму 221  561,95 грн, у т.ч. за 2011 року - 62  218,17 грн, за 2012 року - 77  731,15 грн та за 2013 року - 81  612,63 грн.
На підставі висновків акта перевірки Головним управлінням ДФС у Київській області були прийняті:
-          податкове повідомлення-рішення від 07.05.2019 №004831303, яким позивачу нараховано грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 3  876  863,20 грн, з яких 3  101  490,56 грн - податкове зобов`язання та 775  372,64 грн - штрафні (фінансові) санкції (т.1, а.с.48);
-          податкове повідомлення-рішення від 07.05.2020 №0004801303, яким позивачу нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 510,00 грн (т.1, а.с.49);
-          податкове повідомлення-рішення від 07.05.2020 №0004811303, яким позивачу нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 510,00 грн (т.1, а.с.50);
-          вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.05.2020 №Ф-0004781303, яким позивачу встановлено до сплати недоїмку у розмірі 221  561,95 грн (т.1, а.с.51);
-          рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановлено формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 07.05.2019 №0004821303, яким позивачу нараховані штрафні санкції у розмірі 510,00 грн (т.1, а.с.52);
-          рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 07.05.2019 №0004791303, яким позивачу нараховані штрафні санкції у розмірі 110  780,98 грн (т.1, а.с.53).
Позивач, не погоджуючись з вищевказаними рішеннями податкового органу, вважаючи їх протиправними, прийнятими з порушенням норм податкового законодавства, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням встановлено протиправність призначення контролюючим органом перевірки на підставі наказу від 13.02.2019 року №281, тому спірні податкові повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій також є протиправними. Положення діючого законодавства в тому числі й податкового, не містять норм, які б уповноважували контролюючі органи чи взагалі припускали можливість нарахування податкових зобов`язань фізичній особі у разі виявлення факту провадження такою особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з п.п.20.1.4 п. 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно з підпунктом 75.1.2 пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.
Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.
Відповідно до підпункту 78.1.11 пункту статті 78 Податковий кодекс України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі отримання інформації про ухилення податковим агентом від оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів, додаткових благ, інших виплат та відшкодувань, що підлягають оподаткуванню, у тому числі внаслідок неукладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом, а також здійснення особою господарської діяльності без державної реєстрації. Така перевірка проводиться виключно з питань, що стали підставою для проведення такої перевірки;
При цьому, пунктом 78.4 статті 78 Податкового кодексу України визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.
Згідно з пунктами 79.1-79.2 статті 79 Податкового кодексу України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу.
Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.
Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Пунктом 79.3 статті 79 ПК України передбачено, що присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.
З матеріалів справи вбачається, що документальна позапланова невиїзна перевірка позивача, за результатами якої було складено акт від 06.03.2019 №172/10-36-13-03/ НОМЕР_1 та прийняті спірні податкові повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій, була проведена на підставі наказу Головного управління ДФС у Київській області від 13.02.2019 №281 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 » (т.1, а.с.20).
Разом із тим, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.10.2020, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2021, у справі №320/4712/20 задоволено позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Київській області, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у Київській області від 13.02.2019 №281 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 ».
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 набрало законної сили 18.05.2021 відповідно до положень ч.2 ст.255 КАС України.
З вищевикладеного вбачається, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДФС у Київській області від 13.02.2019 року №281, на підставі якого була проведена перевірка позивача та за результатами якої контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем відповідних норм законодавства та прийняв спірні податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій.
У свою чергу, визнання у судовому порядку протиправним та скасування наказу про призначення перевірки свідчить про неправомірність такої перевірки та тягне за собою протиправність усіх рішень контролюючого органу, прийнятих за результатами такої неправомірної перевірки.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №821/1157/16, у якій зазначено, що порушення контролюючим органом вимог Податкового кодексу України щодо призначення та проведення перевірки платника податків призводить до відсутності правових наслідків такої.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №826/17123/18 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо платник податків посилається на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень, то таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки судовим рішенням встановлено протиправність призначення контролюючим органом перевірки на підставі наказу від 13.02.2019 року №281, спірні податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій також є протиправними.
Крім того, незважаючи на наведені вище обставини, які є самостійною підставою для задоволення позову у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне надати правову оцінку і щодо суті виявлених контролюючим органом під час перевірки порушень.
З матеріалів справи вбачається, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області були видані позивачу як замовнику будівництва декларації про готовність об`єкта до експлуатації на такі об`єкти:
-          два зблокованих індивідуальних житлових будинки за адресою: АДРЕСА_2 (загальна площа 1061,7 кв. м., кількість поверхів - 4) (декларація від 15.07.2011 №КС14311017292) (т.1, а.с.175-181);
-          багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа 3886,00 кв.м., кількість поверхів - 9 та мансарда); генеральний підрядник будівництва - Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Профрембуд» (декларація від 19.09.2012 №КС14312169205) (т.1, а.с.98-102);
-          багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_3 (загальна площа 2478,90 кв.м., кількість поверхів - 6); генеральний підрядник будівництва - Товариство з обмеженою відповідальністю «Стройбудторг» (декларація від 08.06.2012 №КС143121000443) (т.1, а.с.103-106).
Відповідно до інформації, розміщеної в мережі Internet, на яку посилається відповідач у акті перевірки, за вищевказаними адресами в м.Ірпінь належать до ЖК «Полтавський двір».
Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно за позивачем було зареєстровано права власності на такі об`єкти:
-           АДРЕСА_1: квартири №№1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 45, 46, 47, 48, 49, 51, 50, 52, 53, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 70, 71, 72, 73, 76, 78, 79;
-           АДРЕСА_3: квартири №№1 , 2, 3 , 4 , 5 , 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44;
-           АДРЕСА_2: квартири №№1 , 2 , 3 , 4 , 5 , 6 , 7 , 8, 10, 11, 12, 13 14, 15 , 16 , 17 (т.2, а.с.16-114).
Як вбачається з акту перевірки позивач на підставі договорів купівлі-продажу здійснив продаж квартир за вищевказаними адресами.
Позивачем за операціями з купівлі-продажу квартир під час нотаріального посвідчення угод було здійснено сплату податку на доходи фізичних осіб, про що свідчать відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 (т.1, а.с.221-225). При цьому податок був сплачений за ставкою 5% від суми вартості кожного об`єкта нерухомого майна.
В акті перевірки зазначено, що систематичний продаж фізичними особами нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку є підприємницькою діяльністю, а тому діяльність фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з будівництва та реалізації квартир у багатоповерхових житлових будинках спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання прибутку, а тому є підприємництвом, а суб`єкт підприємництва - підприємцем, внаслідок чого у останнього виникали обов`язки щодо подачі податкової звітності, сплати податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, єдиного соціального внеску та військового збору саме як у фізичної особи-підприємця, а не фізичної особи громадянина.
Відповідно до приписів статті 42 Конституції України кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. 
Відповідно до частин другої, третьої статті 50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою
Якщо особа розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем.
Згідно з частиною першою статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно з частиною 2 статті 3 Господарського кодексу України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України).
Відтак, підприємницькою діяльністю можна вважати сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку.
Аналізуючи ознаки притаманні підприємницькій діяльності, можна зробити висновок про те, що остання передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків, що пов`язані з такою діяльністю.
У той же час, громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, стає суб`єктом підприємництва після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур.
Згідно з частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 55 Господарського кодексу України, громадяни України визнаються учасниками господарських відносин (тобто є суб`єктами господарювання) за умови їх державної реєстрації як підприємців.
Статтею 58 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа підприємець у порядку, визначеному законом.
При цьому, така реєстрація має відбуватися в добровільному, а не примусовому порядку.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація проводиться за заявницьким принципом.
Тобто, реєстрація фізичної особи підприємцем проводиться лише за наявності відповідного наміру (волевиявлення), який реалізується шляхом подання відповідної заяви.
На підставі вище зазначеного, законодавством України не передбачено надання фізичній особі статусу фізичної особи-підприємця в обхід встановленій процедурі, в тому числі й за рішенням будь-якого суб`єкта владних повноважень (в даному випадку органу ДПС). Вчинення таких дій суб`єктом владних повноважень безумовно свідчить про порушення принципу належного урядування та безпідставне втручання до майнових прав фізичної особи.
В даному випадку позивач не є та ніколи не був зареєстрованим як фізична особа-підприємець (суб`єкт господарювання), а тому оподаткування його доходів має здійснюватися із застосуванням встановлених Податковим кодексом України правил загальної системи оподаткування для платників податків - фізичних осіб, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.
Верховний Суд у постанові від 25 травня 2020 року у справі №810/1963/18, з посиланням на правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 27 лютого 2018 у справі №826/1513/17, зауважив, що право платника податків зареєструватися фізичною особою-підприємцем не може бути обов`язком; платник податку - фізична особа не повинен сплачувати податки в розмірі, встановленому для фізичної особи-підприємця.
Порядок оподаткування операцій з продажу об`єктів нерухомого майна у період, що охоплювався проведеною документальною перевіркою (2011 - 2013 роки) регламентувався статтею 172 ПК України.
Відповідно до пункту 172.1 статті 172 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.
Пунктом 172.2 статті 172 ПК України встановлено, що дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, тобто 5%.
У такому самому порядку оподатковується дохід від продажу (обміну) об`єкта незавершеного будівництва.
У відповідності до пункту 172.3 статті 172 ПК України дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону.
Згідно з п. п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Отже, відповідальність за порушення норм Кодексу в разі здійснення особою функцій податкового агента покладається саме на цю особу.
Нормами пункту 18.1 статті 18 ПК України встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.
Відповідно до пункту 172.4 статті 172 ПК України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.
Положеннями статті 171 ПК України визначено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є, зокрема, податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.
Згідно з підпунктом а пункту 172.5 статті 172 ПК України (у редакції до 06.08.2011) сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи: особою, що продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни;
Відповідно до підпункту а пункту 172.5 статті 172 ПК України (у редакції з 06.08.2011) сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни.
У розглядуваних правовідносинах податковим агентом позивача є приватні нотаріуси, які посвідчували договори купівлі-продажу об`єктів житлової нерухомості. При цьому до кожного договору купівлі-продажу, вчиненого позивачем, долучено відповідні розрахункові документи (квитанції), які підтверджують сплату позивачем податку на доходи фізичних осіб за ставкою 5% від визначеної вартості об`єктів нерухомого майна згідно з п.167.2 ст.167 ПК України.
Відповідно до пункту 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України (в редакції до 06.08.2011) ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, одержаних (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.4 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які виплачуються (надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу у державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.
У разі якщо загальна сума отриманих платником податку у звітному податковому місяці доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року, ставка податку становить 17 відсотків суми перевищення з урахуванням податку, сплаченого за ставкою, визначеною в абзаці першому цього пункту.
Встановлені у абзацах першому та другому цього пункту ставки податків не застосовуються до доходів, визначених у пунктах 167.2 - 167.4 цієї статті.
Відповідно до пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України (в редакції з 06.08.2011) ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, одержаних (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.4 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які виплачуються (надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу у державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.
Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України (в редакції з 28.04.2012) визначено, що ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.
Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм пункту 164.6 статті 164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року, до суми такого перевищення застосовується ставка 17 відсотків.
Згідно з пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України (в редакції з 05.07.2012) ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.
Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм пункту 164.6 статті 164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року, до суми такого перевищення застосовується ставка 17 відсотків.
Платники податку, які подають податкові декларації за податковий (звітний) рік згідно з статтями 177 і 178 цього розділу, застосовують ставку податку 17 відсотків до частини середньомісячного річного оподатковуваного доходу, що перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Розмір середньомісячного річного оподатковуваного доходу розраховується як сума загальних місячних оподатковуваних доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, поділена на кількість календарних місяців, протягом яких платником податку було одержано такі доходи у податковому (звітному) році, за який здійснюється декларування.
Встановлені у абзацах першому та другому цього пункту ставки податків не застосовуються до доходів, визначених у пунктах 167.2 - 167.4 цієї статті.
Пунктом 177.2 статті 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
З аналізу наведених вище норм податкового законодавства вбачається, що розмір ставки податку та порядок сплати визначається в залежності від статусу такого платника, що є відмінними для фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців. При цьому, положення статті 177 ПК України застосовуються виключно щодо фізичних осіб-підприємців.
Враховуючи, що позивач є фізичною особою та не зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, усі договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна укладалися ним саме як фізичною особою, висновок податкового органу про порушення позивачем п.177.2 ст.177 ПК України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб є помилковим, оскільки за відсутності факту реєстрації позивача в якості фізичної особи-підприємця, норми цієї статті до нього застосованими бути не можуть.
Посилання відповідача на те, що діяльність позивача щодо продажу об`єктів нерухомості має ознаки підприємницької, не спростовує той факт, що позивач не зареєстрований як фізична особа-підприємець. Заборони щодо продажу фізичними особами протягом року більше як одного об`єкта нерухомого майна діюче законодавство не передбачає, а лише встановлює для цього відповідний режим оподаткування, передбачений статтею 172 ПК України, який в даному випадку позивачем був дотриманий.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у період 2011-2013 р.р. позивач не здійснював підприємницьку діяльність, не був зареєстрований як фізична особа-підприємець і в його діях відсутні ознаки провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання, при цьому акт перевірки не містить доказів провадження позивачем господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.
Стосовно висновків контролюючого органу щодо порушень позивачем вимог п.п.49.18.5 п.49.18 ст.49 ПК України, яким передбачено обов`язок подання податкових декларацій для платників податку на доходи фізичних осіб-підприємців, суд першої інстанції вірно зазначив, що вказана норма застосовується виключно щодо фізичних осіб-підприємців, до яких позивач не відноситься, що виключає можливість застосування до позивача правових наслідків порушень вказаних норм права.
Так, відповідно до підпункту 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - підприємців - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року.
Крім того, з огляду на відсутність у позивача статусу фізичної особи-підприємця та відсутність обов`язку щодо набуття такого статусу в імперативному порядку, у позивача не виникло обов`язку по веденню Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці.
Враховуючи недоведеність відповідачем правомірності збільшення суми оподатковуваного доходу позивача за відповідний період, беручи до увагу встановлені судом обставини відсутності у позивача статусу фізичної особи-підприємця, і, як наслідок, статусу платника єдиного внеску, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неправомірність донарахування позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу.
Відповідачем безпідставно нараховано податкові зобов`язання позивачу як фізичній особі-підприємцю, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб, єдиному соціальному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкціях за відсутності у нього визначеного законом статусу суб`єкта підприємницької діяльності.
Колегія суддів вказує, що правовий висновок з аналогічних правовідносин також викладено у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі №320/6192/19, від 28 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.006091.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкові повідомлення-рішення від 07.05.2019 №№0004831303, 0004801303, 0004811303, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-0004781303 від 07.05.2019, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 07.05.2019 №0004791303, рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання за невстановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 07.05.2019 №0004821303 є протиправними та підлягають скасуванню.
Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до доводів позивача, йому стало відомо про оскаржувані рішення 19 вересня 2019 року, від адвоката, якому ці документи були направлені ГУ ДФС у Київській області. 
Доказів обізнаності позивача про існування оскаржуваних рішень раніше відповідачем не доведено.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як зазначено вище позивач не знав і не міг знати про наявність податкових - повідомлень рішень, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішень про застосування штрафних санкцій, так як, він не отримував цієї інформації.
В силу вимог пункту 58.2 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Згідно пункту 58.3 етапі 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.
Відповідач у апеляційній скарзі стверджує, що податкові повідомлення - рішення були направлені позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення 08.05.2019, вищезазначений лист повернувся до відповідача 18.06.2019 року «за закінченням терміну зберігання».
При цьому, це зазначено причини, які слугували підставою для невручення поштового відправлення, що ставить під сумнів факт вручення позивачу таких рішень.
З урахуванням наведеного і часу обізнаності позивача про податкові - повідомлення рішення шестимісячний строк для звернення Позивача до суду спливав 19.03.2020.
Разом із тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COV1D-19) від 30.03.2020 року, розділ VI «Прикінцеві положення» КАС України було доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COV1D-19)».
З урахуванням п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України, позивачем строк для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав не пропущено.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 23.06.2021.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна