Справа № 425/2630/20 
Провадження № 22-ц/810/226/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2021 року                        Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                        Назарової М.В.,
суддів:                                        Кострицького В.В., Коновалової В.А.,
за участю секретаря                        Сінько А.І.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – Комунальне некомерційне підприємство «Білокуракинська багатопрофільна лікарня»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження 
апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Білокуракинська багатопрофільна лікарня»
на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 січня 2021 року, ухваленого Рубіжанським міським судом Луганської області у складі: судді Москаленко В.В. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Білокуракинська багатопрофільна лікарня» про визнання незаконним наказу про звільнення, внесення змін до трудової книжки, стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,
                               в с т а н о в и в:

25 вересня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який згодом уточнила та який мотивувала тим, що позивачка 27.06.2017 року закінчила Національний медичний університет імені О.О. Богомольця та отримала диплом спеціаліста НОМЕР_1 за спеціальністю «акушерство та гінекологія».
Відповідно до вимог Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-VІ рівній акредитації від 19.09.1996 №291, згідно якого спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників, після закінчення яких їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора)- спеціаліста з конкретної спеціалізації та видається диплом, 01.08.2017 між позивачкою та відповідачем був укладений контракт №3 на проходження інтернатури (далі по тексту - контракт), відповідно до п.1.2 якого цей контракт є строковим трудовим договором. Також, 01.08.2017 відповідач видав наказ № 100-К про зарахування позивачки на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «акушерство та гінекологія» з 01.08.2017 по 31.07.2020, про що було внесено відповідний запис у її трудову книжку. Пунктом 5 вказаного наказу передбачено обов`язок відповідача перевести позивачку на посаду лікаря-акушера-гінеколога Білокуракінської центральної районної лікарні.
На момент підписання контракту позивачка мала прізвище « ОСОБА_2 », яке після реєстрації шлюбу змінила на « ОСОБА_3 ».
За умовами п. 3.2. Контракту № 3 від 01.08.2017 після закінчення інтернатури відповідач зобов`язався конкретними додатковими угодами до контракту визначити права та обов`язки позивачки, пов`язані з роботою, конкретизувати режим робочого часу, термін відпустки, матеріальні стимули, соціальну захищеність протягом трьох років з моменту оформлення на постійне місце роботи на посаді лікаря-акушера-гінеколога.
30.06.2020, на підставі наказу Державного закладу «Луганський державний медичний університет» №04.04.-04/35 позивачці присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «акушерство та гінекологія» та видано сертифікат № НОМЕР_2 лікаря-спеціаліста, про що вона 02.07.2020 повідомила відповідача, який на виконання умов контракту та пункту 5 Наказу №100-к від 01.08.2017 мав з 01.07.2020 перевести її на посаду лікаря-акушера-гінеколога Білокуракінської центральної районної лікарні шляхом видання відповідного наказу та вчинення запису в її трудовій книжці. Отже, останній день інтернатури є останнім робочим днем позивачки на посаді лікаря-інтерна, а тому відповідач мав перевести її на посаду лікаря-акушера-гінеколога Білокуракінської центральної районної лікарні з 01.07.2020.
У порушення умов строкового трудового договору, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, відповідач позивачку не звільнив, на посаду лікаря-акушера-гінеколога не перевів та не визначив умови її праці на цій посаді, що є порушенням п. 3.2. контракту. 
Отже відповідач не вчинив жодних дій, спрямованих на переведення позивачки на посаду лікаря-акушера-гінеколога, проведення з нею інструктажу як з лікарем-гінекологом, обов`язковість якого передбачена ст. 29 КЗпП України, не визначив їй робоче місце, не забезпечив необхідними для роботи засобами, чим вчинив їй перешкоди у реалізації права на роботу відповідної кваліфікації та порушив умови трудового договору.
З 03.08.2020 за станом здоров`я позивачка перебувала на лікарняному, про що повідомила відділ кадрів відповідача і від працівників якого дізналась, що на посаду лікаря-акушера-гінеколога вона не працевлаштована і відповідного наказу не видавалось.
04.09.2020 листом №22-04/26242/2-20 Міністерство охорони здоров`я України змінило місце призначення позивачки на роботу на посаду лікаря-акушера-гінеколога КНП «Рубіжанська міська лікарня». 
Отримавши від Департаменту охорони здоров`я ЛОДА повідомлення, позивачка звернулась до відповідача за трудовою книжкою, який ознайомив її з наказом №141-К від 10.09.2020 про звільнення з посади лікаря-інтерна з акушерства та гінекології за прогули без поважних причин з 17.08.2020 по 09.09.2020, на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, про що було внесено запис в її трудову книжку.
Позивачка вважає своє звільнення за прогули без поважних причин з посади лікаря-інтерна з акушерства та гінекології незаконним, оскільки відповідач навмисно вчинив протиправні дії та створив штучні перепони, які унеможливили виконання нею трудових обов`язків лікаря, що передбачено умовами контракту №3, в той час як вона належним чином виконала умови строкового трудового договору на вказаній посаді, а внаслідок бездіяльності відповідача, невиконання ним умов трудового договору та законодавства про працю, вона не змогла приступити до роботи в якості лікаря-акушера-гінеколога, що не може вважатися прогулом без поважних причин.
Неправомірними діями відповідача позивачці завдані і моральні страждання, які виразилися в залишенні позивачки з вини відповідача без роботи та коштів для існування, потреби у докладанні додаткових зусиль для захисту та відновлення її прав, приниження репутації через наявність негативного запису в трудовій книжці, навіть за умови її виправлення, про звільнення за прогули з установи, де позивачка розпочала свою трудову діяльність, що негативно відобразилось на її репутації і на психоемоційному стані, і вказану шкоду позивачка оцінює з урахуванням наведеного у 5000 грн.
Тому позивачка просила визнати незаконним наказ Комунального некомерційного підприємства «Білокуракінська багатопрофільна лікарня» від 10 вересня 2020 року №141-К про її звільнення з посади лікаря-інтерна з акушерства та гінекології за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України; змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи, зазначивши причину звільнення - «на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням»; зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Білокуракінська багатопрофільна лікарня» внести зміни у трудову книжку ОСОБА_1 відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58; стягнути з відповідача на користь позивачки суму вихідної допомоги при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку (без вирахування податків, зборів, обов`язкових платежів) у розмірі 14169,00 грн, суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 серпня 2020 року по 10 вересня 2020 року у розмірі 4359,78 грн, моральну шкоду у розмірі 5000 грн та судові витрати.
Від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву про невизнання позову, оскільки своєї згоди на зміну працевлаштування позивачки відповідач не надавав; згідно «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженому Постановою КМУ №992 від 22.08.1996, в редакції від 20.04.2016, п. 3.1.4. договору про інтернатуру від 01.08.2017, п.2.2. контракту №3 від 01.08.2017 після закінчення інтернатури позивачка у місячний термін зобов`язана прибути до КНП «Білокуракинська БЛ» та стати до роботи як лікар-акушер-гінеколог та відпрацювати на цій посаді не менше трьох років, що нею не було зроблено, а з умовами праці та іншими чинниками відповідач не зміг ознайомити позивачку, яка з 03.08.2020 до 14.08.2020 перебувала на лікарняному, після чого не стала до роботи без поважних причин, що має наслідком її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин; оскільки заяв про звільнення або про переведення від ОСОБА_1 не надходило, то згідно ст. 39-1 КЗпП України трудові відносини фактично тривають, чинність договору вважається продовженою на невизначений строк; не є поважними причинами відсутності на робочому місті позивачки очікування нею відповіді від МОЗ про зміну її працевлаштування з посади лікаря-акушера-гінеколога КНП «Рубіжанська багатопрофільна лікарня» на посаду лікаря-акушера-гінеколога КНП «Рубіжанська центральна міська лікарня», і листи МОЗ та Департаменту охорони здоров`я з 01 квітня 2020 року не є нормативно-правовими актами, а несуть лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер, і не є підставою для зміни місця працевлаштування позивачки; позивачкою не спростовано факту прогулу та не доведено поважності причин невиходу на робоче місце в робочі дні, що, в свою чергу, доведено відповідачем та підтверджується матеріалами справи.
Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Білокуракинська багатопрофільна лікарня» про визнання незаконним наказу про звільнення, внесення змін до трудової книжки, стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Визнано незаконним наказ Комунального некомерційного підприємства «Білокуракінська багатопрофільна лікарня» від 10 вересня 2020року № 141-К про звільнення ОСОБА_1 із посади лікаря-інтерна з акушерства та гінекології за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.
Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи, зазначивши причину звільнення - на підставі частини 2 ст. 36 КЗпП України, в зв`язку з закінченням строку трудового договору 31.07.2020.
Зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство «Білокуракінська багатопрофільна лікарня» внести зміни у трудову книжку ОСОБА_1 , зазначивши причину звільнення - на підставі частини 2 ст. 36 КЗпП України, в зв`язку з закінченням строку трудового договору 31.07.2020 .
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Білокуракінська багатопрофільна лікарня» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 500 грн. В задоволенні позовних вимог про стягнення суми вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди в сумі 4500 грн відмовлено. Вирішено судові витрати. 
В апеляційній скарзі відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Білокуракинська багатопрофільна лікарня» вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, та просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Доводами апеляційної скарги фактично є відзив на позов, скаржник зазначає, що суд застосував тільки положення трудового законодавства, не застосував норми цивільного законодавства, не надав належної оцінки наданим стороною відповідача доказам; такої поважної причини як очікування перерозподілу позивачем як поважної причини відсутності на робочому місці п. 4 ст. 40 КЗпП України та трудове законодавство не містить; в заяві про перерозподіл позивача до іншого лікувального закладу не зазначено, які саме сімейні обставини слід враховувати для цього; згідно діючому на момент виникнення спірних правовідносин Порядку №992 від 22.08.1996 після закінчення інтернатури у місячний термін позивачка зобов`язана прибути, стати до роботи та відпрацювати не менше як 3 роки, про що зазначені в контракті сторін, а договір є обов`язковим до виконання в силу вимог ст. 509, 651 ЦК України; 09.09.2020 до КПН надійшов лист від 08.09.2020, яким рекомендовано змінити за погодженням сторін місце роботи позивачки, але він носить роз`яснювальний та рекомендаційний характер; висновки суду першої інстанції, що позивачка після закінчення трудового договору 31.07.2020 не продовжувала свої трудові відносини, маючи намір переведення на роботу до іншої лікарні, про що неодноразово заявляла керівництву лікарні, та після перебування на лікарняному не з`явилася на роботу, бо вважала, що на цьому трудові відносини припинено, викладені з власних міркувань та не підтверджуються належними та допустимими доказами.
Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача про невизнання апеляційної скарги, оскільки доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції є безпідставними та такими, що не підтверджено жодним доказом, а суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що трудові відносини між сторонами, які виникли на підставі Контракту №3 та наказу №100-К від 01.078.2017, були припинені 31.07.2020, і подальше перебування позивачки на лікарняному не є підставою для продовження контракту, який має бути припинений на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП; відповідачем порушено умови п. 3.2. Контракту внаслідок неправильного формулювання причини звільнення порушені права позивачки та спричинило моральні страждання, тому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2021 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії –Кострицького В.В., Стахової Н.В. Ухвалою суду від 26 лютого 2021 року апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Білокуракинська багатопрофільна лікарня» залишено без руху.
Повторним протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 березня 2021 року вилучено суддю Стахову Н.В. у зв`язку з перебуванням на лікарняному, новий суддя у складі суду – Коновалова В.А. Апеляційне провадження по справі було відкрито 05 березня 2021 року. Ухвалою суду від 17 березня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду на 13 квітня 2021 року о 16-30 год. 13 квітня 2021 року розгляду справи призначений на 13 травня 2021 о 16-й у зв`язку із перебуванням судді Кострицького В.В. на лікарняному. 13 травня 2021 року розгляд справи відкладений на 21 травня 2021 року об 11.30 у зв`язку із перебуванням судді Кострицького В.В. у відпустці.
У судовому засіданні представники відповідача адвокат Заїка В.К. та Базюк Т.С. підтримали доводи апеляційної скарги.
Позивачка та її представник адвокат Жидких О.В. заперечували проти задоволення скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 27.06.2017 позивачка отримала диплом спеціаліста з відзнакою серії НОМЕР_1 , з якого вбачається, що ОСОБА_4 закінчила у 2017 році Національний медичний університет імені О.О. Богомольця і здобула кваліфікацію: освітньо-кваліфікаційний рівень – спеціаліст, спеціальність - лікувальна справа, професійна кваліфікація - лікар (а.с. 11).
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 08.11.2019 Луганським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_3 » (а.с. 13), про що було внесено відповідний запис до трудової книжки позивача, відповідно до наказу №167-к від 13.12.2019 про внесення змін до облікових документів (а.с. 50).
Згідно сертифіката № 396 лікаря – спеціаліста, виданого ОСОБА_1 , вона 30.06.2020 атестувалась на визначення знань та практичних навиків в атестаційній комісії і наказом по ДЗ «Луганський державний медичний університет» від 30.06.2020 № 04.04-04/35, їй присвоєно звання лікаря - спеціаліста за спеціальністю «акушерство та гінекологія». Сертифікат дійсний до 30.06.2025 (а.с. 12).
Згідно відомостей Державного закладу «Луганський державний медичний університет», ОСОБА_1 отримала сертифікат лікаря-спеціаліста 30.06.2020, про що внесений відповідний запис до «Журналу обліку видачі сертифікатів лікаря/провізора-спеціаліста (порядковий номер запису 100) з особистим підписом ОСОБА_1 (а.с.134).
Відповідно довідки № 917-5000292699 від 22.07.2020 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 21).
Наказом Департаменту охорони здоров`я Луганської обласної державної адміністрації від 28.07.2017 № 409-К ОСОБА_4 зараховано до інтернатури (а.с. 43).
Відповідно до направлення на роботу № 336 ОСОБА_4 направлено в розпорядження Білокуракинської центральної районної лікарні для роботи на посаду лікаря-акушера-гінеколога. Дата прибуття 01.08.2017 (а.с. 42).
Наказом Білокуракинської центральної районної лікарні від 01.08.2017 № 100-К про зарахування до інтернатури ОСОБА_4 прийнято на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Акушерство та гінекологія» з 01.08.2017 по 31.07.2020; після закінчення інтернатури перевести ОСОБА_4 на посаду лікаря-акушера-гінеколога Білокуракинської центральної районної лікарні (а.с. 45).
Згідно контракту № 3 від 01.08.2017, укладеного між Білокуракінською центральною міською лікарнею та ОСОБА_4 , сторони узгодили, що цей контракт є строковим трудовим договором, а відповідно до п. 3.2. цього контракту, після закінчення навчання в інтернатурі працівником, роботодавець конкретизує додатковими угодами до контракту права та обов`язки працівника, пов`язані з його роботою в установі, конкретизувати режим його робочого часу, термін відпустки, матеріальні стимули, соціальну захищеність і діє протягом 3 років з моменту оформлення працівника на постійне місце роботи на посаді лікаря-акушера-гінеколога (а.с. 46 зв.).
Відповідно до п. 4.2. цього контракту за односторонню відмову працівником у відпрацюванні 3 років після закінчення інтернатури на посаді лікаря-акушера-гінеколога, працівник сплачує на користь роботодавця штраф у розмірі однорічної заробітної плати сплаченої на його користь роботодавцем та повертає у повному обсязі суму коштів, які були затрачені на його навчання у розмірі, визначеному роботодавцем. При цьому сплата штрафу з боку працівника не позбавляє його обов`язків щодо виконання умов контракту (а.с.46 зв.).
З виписки з наказу № 04.04.-04/16 від 14.07.2017, ОСОБА_4 зараховано до навчання в інтернатурі за спеціальністю «акушерство та гінекологія» з 01.08.2017, на умовах бюджетного навчання (а.с. 49).
Згідно договору про інтернатуру від 01.08.2017, укладеного між позивачем, КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня» та відповідачем, строк інтернатури складає 3 роки, а відповідно до п. 6 цього договору останній діє з 01.08.2017 по 31.07.2020; дія строкового договору припиняється за згодою сторін або у разі відрахування інтерна згідно з наказом Головного управління охорони здоров`я облдержадміністрації (а.с. 48 зв.).
Наказом Білокуракинської центральної районної лікарні від 13.12.2019 за № 127-О, з 23.12.2019 Білокуракинську центральну районну лікарню перейменовано в Комунальне некомерційне підприємство «Білокуракинська багатопрофільна лікарня» (а.с. 77).
Наказом № 53-В від 30.06.2020 ОСОБА_1 - лікарю-інтерну поліклініки надано щорічну чергову відпустку тривалістю 31 календарний день з 01.07.2020 по 31.07.2020 (а.с. 56-58).
Актами КНП «Білокуракінська багатопрофільна лікарня» про відсутність на роботі від 03.08.2020, 01.09.2020, 02.09.2020, 03.09.2020, 04.09.2020, 07.09.2020, 08.09.2020 та 09.09.2020, складеними головним лікарем Данілко О.М., районним лікарем-акушером-гінекологом ОСОБА_6 , старшою медичною сестрою поліклініки ОСОБА_7 та інспектором з кадрів ОСОБА_8 зафіксовано те, що ОСОБА_1 у вищевказані дні не приступила до виконання своїх трудових обов`язків як лікар-акушер-гінеколог поліклініки та не надала заяв про переведення або звільнення у зв`язку закінченням інтернатури (акти - а.с.59, 60, 62, 63, 64, 65, 66, 67; доповідні записки - а.с. 59а, 61, 68, 69).
З листа № 705 від 02.07.2020 головного лікаря КНП «Білокуракинська багатопрофільна лікарня» вбачається, що адміністрація лікарні заперечує проти зміни працевлаштування лікаря-інтерна ОСОБА_1 у зв`язку з потребою лікарні у даному спеціалісті (а.с. 53).
З листа Департаменту охорони здоров`я Луганської обласної державної адміністрації від 08.09.2020 №1/05/03942 вбачається, що змінено місце призначення на роботу ОСОБА_9 з посади лікаря- акушера – гінеколога Комунального некомерційного підприємства «Білокуракинська багатопрофільна лікарня» на посаду лікаря-акушера-гінеколога Комунального некомерційного підприємства «Рубіжанська центральна міська лікарня» (а.с. 70).
З листа Міністерства охорони здоров`я України від 04.09.2020 №22-04/26242/2-20 про зміну місця призначення ОСОБА_1 вбачається, що враховуючи згоду сторін, МОЗ України не заперечує щодо зміни місця призначення на роботу ОСОБА_1 з посади лікаря-акушера-гінеколога КНП «Білокуракинська багатопрофільна лікарня» на посаду лікаря-акушера-гінеколога КНП «Рубіжанська центральна районна лікарня» (а.с. 71).
Відповідно до листка непрацездатності серії АДП №984420, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 03.08.2020 по 14.08.2020 (а.с. 72).
З письмових пояснень ОСОБА_1 від 10.09.2020 вбачається, що у період з 14.07.2020 по 10.09.2020, вона не прибула до КНП «Білокуракинська багатопрофільна лікарня», оскільки чекала на відповідь з МОЗ України щодо зміну місця працевлаштування до КНП «Рубіжанська ЦМЛ» (а.с. 73).
Відповідно до листа № 2 голови ППО КНП ББЛ ППОЗУ від 10.09.2020, профспілковий комітет КНП «Білокуракинська БЛ» повідомляє, що ОСОБА_1 не являється членом професійної спілки працівників охорони здоров`я України, а тому розглянути повідомлення № 964 від 10.09.2020 головного лікаря КНП «Білокуракинська багатопрофільна лікарня» про відсутність на роботі лікаря-інтерна з акушерства та гінекології ОСОБА_1 з 17.08.2020 по 09.09.2020, не мають можливості (а.с. 75).
Наказом № 141-к від 10.09.2020 КНП «Білокуракинська багатопрофільна лікарня» ОСОБА_1 звільнено з роботи з 10 вересня 2020 року за прогули без поважних причин з 17.08.2020 по 09.09.2020 на підставі п. 4 статті 40 КЗпП України (а.с. 76).
Задовольняючи частково позов, суд виходив із доведеності позовних вимог протягом розгляду справи, оскільки укладений між сторонами контракт (сторонами строковий трудовий договір) закінчився, намір його продовжувати позивачка не мала, про що неодноразово повідомляла відповідача, що є підставою для її звільнення на підставі ч.2 ст. 36 КЗпП України в останній день відпустки - 31.07.2020, а підстави для звільнення позивачки за прогули без поважних причин, здійснені після цієї дати, відсутні, як відсутні і докази невиконання відповідачем законодавства про працю та умов трудового договору щодо позивачки не надані, що виключає можливість звільнення ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, а помилкові доводи апеляційної скарги цих правильних висновків суду не спростовують з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, яка втратила чинність 07.06.2017, затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю.
Випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням.
У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (пункт 21 Порядку).
Згідно з Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 6 якого передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що звільнення позивачки за прогул є незаконним.
Отже, ураховуючи те, що ОСОБА_1  після закінчення вищого навчального закладу освіти та закінчення відповідного контракту не виявила бажання працювати в Комунальному некомерційному підприємстві «Білокуракинська багатопрофільна лікарня», про що завчасно 16.06.2020 повідомила відповідача з проханням перерозподілити її з посади лікаря-інтерна до іншого медичного закладу, висновки суду про незаконність звільнення позивачки за прогули без поважних причин, вчинені з 17.08.2020 по 09.09.2020, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України є обґрунтованими, оскільки особа не може бути примушена до праці.
Саме вказане є визначальним для правильного вирішення спору.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про законність звільнення позивачки з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки очікування ОСОБА_1 перерозподілу позивачкою не є поважною причиною з точки зору трудового законодавства, що договір є обов`язковим до виконання в силу вимог ст. 509, 651 ЦК України, і що лист Департаменту охорони здоров`я від 08.09.2020 з рекомендацією змінити за погодженням сторін місце роботи позивачки носить лише роз`яснювальний та рекомендаційний характер, є помилковими, і позивачка не повинна доводити наявність та поважність сімейних обставин, які вплинули на бажання бути перерозподіленою до іншого лікувального закладу і небажання продовжувати працювати у відповідача, адже примусова праця в Україні заборонена.
Так само, помилкове є посилання скаржника на Порядок № 992 від 22.08.1996, оскільки станом на час звільнення позивачки він втратив силу.
За правилами частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закон
Аналіз змісту частини третьої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Встановивши незаконність підстав звільнення позивачки, судом вірно визначено як належну правову підставу для розірвання строкового трудового договору - на підставі частини 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору 31.07.2020, так і дату такого припинення - 31.07.2020, із зобов`язанням відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58.
Встановлена незаконність звільнення позивачки, що призвело до моральних страждань, має наслідком застосування передбаченого ст. 237-1 КЗпП України механізму відшкодування завданої незаконним звільненням моральної шкоди, яка відповідно до статті 23 ЦК України полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Судом вірно встановлено підстави для такої цивільно-правової відповідальності - неправильне формулювання причини звільнення як «за прогули без поважних причин» напочатку службової кар`єри, втрата репутації серед колег, що позначилось на психоемоційному стані - та враховано надані у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) роз`яснення, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Тобто, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
З урахуванням наведеного, а також вимог розумності і справедливості, судом визначений вказаний розмір моральної шкоди у сумі 500 грн.
Доводів щодо спростування як підстав для визначення моральної шкоди, так і розміру такої шкоди апеляційна скарга не містить.
Як не містить скарга і доводів щодо незаконності рішення сауду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги.
Довід скарги про оплату позивачці за час перебування на лікарняному після 31.07.2020 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не є підставою для скасування рішення, яким встановлено незаконність звільнення позивачки на підставі п. 4 стю 40 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення – без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 

                п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Білокуракинська багатопрофільна лікарня» залишити без задоволення.
Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови – 21 травня 2021 року.

Головуючий

Судді: